138 
försel af vatten kan ega rum, så göres derigenom tempera- 
turen inuti stammen mindre omvexlande och underkastad 
täta ombyten, utan håller sig varmare än luften, då denna 
är kall, kallare då denna är varm — allt förhållanden, 
som ej kunna vara annat än gynnsamma för trädet i sin 
helhet. — Men äfven speciellt för bladen sjelfva är denna 
afdunstning af ej ringa vigt. Att, då vatten afdunstar, 
värme bindes, samt att — alldenstund vattnet hastigare 
afdunstar vid hög temperatur — mera värme då bindes, — 
allt detta är välbekanta saker. Tillämpa vi detta på bla- 
den, så framgår tydligt deraf, att dessa, utsatta för solens 
brännande strålar, genom denna vattenafdunstning hållas 
kyligare och till följe deraf ej förvissna; förhindrar man 
deremot denna afdunstning, t. ex. genom att stoppa den ' 
jemna tillförseln af saft från rötterna, såsom förhållandet 
är, när gräset afhugges, då det snart vissnar helt och hållet 
och torkar till hö. 
Hittills hafva vi talat om vattnets aflägsnande ur 
växterna, då det bortgår i gasform. Emellertid kan 
detta äfven hos några växter ske i ett annat tillstånd, 
nemligen flytande, droppbart. Så t. ex. får man ej sällan 
efter ett regn se alla de unga stånden på rågåkrarne i sina 
bladspetsar uppbära en liten klar vattendroppe, hvilken 
man lätt finner hafva framträngt ur sjelfva bladets spets 
och på samma sätt, fastän mycket tydligare, visar sig för- 
hållandet med bladen hos åtskilliga utländska växter, från 
hvilkas spetsar man, likaledes efter regn, ser vattenperlor 
stundom i sådan mängd framsippra och neddroppa, att 
ända till 80 å 85 dylika under en enda minut efterfölja 
hvarandra. Den märkvärdigaste företeelsen i detta afseende 
erbjuda dock de s. k. kannväxterna, hvilkas historia må- 
