144 
som kolsyra af bladen upptages, äfven andra luftformiga 
ämnen, som för växternas näring äro nödvändiga, kunna 
finna inträde till växtens inre delar. I luften finnas ju 
t. ex. vattenångor och möjligen skulle bladen kunna inan- 
das och behålla dessa, ja, till och med regnvatten och 
daggdroppar torde kunna genom klyföppningarne insugas. 
Så har man . visserligen fordom antagit, men det falska i 
en dylik åsigt har man nu till fullo visat. Vatten, på denna 
väg inkommet i växterna, skulle endast vara till skada och 
måhända till och med åstadkomma en förruttning i väx- 
tens inre delar. Klyföppningarne ega derföre äfven för- 
måga att förhindra ett dylikt vattnets eller den med vatten- 
ånga mättade luftens inträngande. Vid fuktig väderlek 
upptaga nemligen de tvenne halfmänformiga cellulerna så 
mycken fuktighet ur luften och uppsvälla derigenom så, 
att öppningen dem emellan totalt tillslutes. Tilläggas må 
äfven, att under vattenytan fullkomligt nedsänkta vatten- 
växter sakna klyföppningar, samt att vattenväxter med fly- 
tande blad (t. ex. näckrosorna) endast på sin öfre sida ega 
sådana. Deremot är det genom klyföppningarne, som vatt- 
net hufvudsakligen utdunstar. 
Den stora vigt, som bladen ega för växtens lifsverk- 
samhet, torde af det sagda lätt kunna inses, äfvensom den 
skada, de växter lida, hvilkas blad af en eller annan orsak 
skadas eller förstöras. Likaledes, om bladen väl qvarsitta, 
men öfverdragas af något ämne, som tilltäpper klyföpp- 
ningarne, såsom det sker, när s. k. honungsdagg betäcker 
dem. I sådant fall kan man — huru bizarrt det än klin- 
gar — säga, att bladen blifva qväfda eller strypta, på 
samma sätt, som detta sker, när luften förhindras tillträde 
till djurens respirationsorganer. 
