146 
Dock — vi hafva nu nog länge uppehållit oss vid 
bladen. Efter den hastiga öfverblick, som här lemnats 
öfver växternas näringsorganer (rot, stam och blad), skola 
vi nu öfvergå till en framställning af de delar, som hafva 
sig uppdraget växternas förökande och fortplantning. Innan 
dock detta sker, må det tillåtas att nämna ännu några 
ord om sjelfva näringsprocessen. 
Vi hafva i det föregående nämnt, att det är genom 
växternas yttersta rotspetsar, som största delen af växter- 
nas närimgsmedel upphemtas. Då emellertid på dessa rot- 
spetsar intet hål finnes, så blir frågan den: huru kan då 
näringssaften inkomma 1 växten? Svaret härpå hafva vi 
att söka i ett allmänt naturfenomen, kalladt diffusion. — 
Tänka vi oss tvenne vätskor, den ena mera, den andra 
mindre utspädd, skilda från hvarandra genom en hinna, 
denna må vara hemtad ur växt- eller djur-riket, så visar 
sig den egendomligheten, att ehuru något hål på denna 
hinna ej finnes, blanda sig dessa vätskor med hvarandra, 
tilldess å ömse sidor om hinnan likartad vätska uppstått. 
Nu är förhållandet det, att de små blåsor eller celluler, 
som bilda rotspetsarne, äro fylda med en tjockflytande 
vätska, och då det vida tunnare vattnet i jorden skiljes 
från denna vätska blott genom cellulernas ytterst tunna 
väggar, måste nödvändigt ett diffusionsfenomen ega rum, 
d. v. s. denna tjocka vätska måste upptaga och utspädas 
af insupet vatten, hvarvid på samma gång en ringa mängd 
af i vattnet upplösta ämnen äfven medföljer. 
Men i rotspetsarne kan och får närimgssaften ej stanna. 
Den måste stiga upp mot höjden, genom stammen till bla- 
