147 
den, blomman och frukten — men hvilken kraft förmår 
åstadkomma detta? Det måste i sanning ej vara någon 
ringa kraft, då vi besinna, till hvilken höjd i våra träd 
saften måste uppdrifvas. För att nöjaktigt kunna besvara 
denna fråga, måste vi först kasta en blick på de delar, 
genom hvilka saftloppet sker. 
Undersöka vi något af våra vanliga träd eller buskar, 
hos hvilka skilda märg-, ved- och bark-lager finnas, så 
kunna vi lätt öfvertyga oss derom, att det är genom hvit- 
veden, som saften stiger uppåt. Afskala vi t. ex. barken 
rundtom en gren, så fortfar denna gren att lefva och fro- 
das — ett förhållande, som naturligtvis ej kunde ega rum, 
såvida ej nya safter genom veden tillströmmade. Betrakta 
vi vedmassan närmare, finna vi den bestå hufvudsakligast 
af långa fina rör (kärl) och dem åtföljande långsträckta 
vedceelluler, mellan hvilka ofta verkliga hål finnas; vi finna 
äfven lätt, att det är i dessa rör och vedeelluler, som 
näringssaften är innesluten och genom hvilka den ledes in 
i bladen samt genom nervernas förgreningar till alla bla- 
dens delar. 
Sedan vi nu sett detta, kunna vi med hopp om större 
framgång försöka att afgöra, hvilken kraft det är, som 
förer saften uppåt. Välbekant torde det vara, att om man 
i en vätska nedsticker ett fint rör, så höjer sig vätskan i 
detta rör öfver den omgifvande vätskans yta, och detta 
högre, ju smalare röret är. Men nu bildas ju vedmassan 
just af rör och dessa så ytterst fina, att man på grund 
deraf kan antaga, att dylika s. k. capillär-fenomener här i 
allra högsta grad skola visa sig, d. v. s. att saften bör 
med synnerlig fart stiga uppåt. Lägga vi nu härtill, att 
af det sålunda uppstigna vattnet största delen (omkring 
