149 
Måhända har någon af mina läsare hört talas om nå- 
got, som kallas "trollringar" och som i södra Europas 
trädgårdar ej sällan användes. Förfarimgssättet är helt 
enkelt; man fäster nemligen blott en ståltråd eller dylikt 
kring en gren och tilldrager detta band mycket hårdt — 
och resultatet visar sig i betydligt rikare fruktafkastning 
på de sålunda behandlade grenarne. Efter den nyss gjorda 
framställningen af saftomloppet torde man dock med skäl 
kunna fråga, huruvida denna benämning "trollringar" är 
befogad eller icke. 
Hafva vi aktgifvit på ett blommande äppleträd, så 
hafva vi säkerligen vid åsynen af denna rikedom af blom- 
mor, hvarmed det är öfversålladt, ej kunnat undertrycka 
den tanken, huru få af dessa blommor komma till full ut- 
veckling, d. v. s. blifva mogna frukter. Gå vi sommartiden 
i en trädgård, finna vi ständigt under äppleträden en 
mängd unga kart, hvilka affallit — och en af orsakerna 
härtill är utan tvifvel den, att det ej funnits en tillräcklig 
qvantitet näringssaft för dem alla, hvarföre äfven de sva- 
gare måst duka under för sina mera kraftiga syskon, hvilka 
tillröfvat sig största delen af den gemensamma födan. Skulle 
man nu kunna hämma den nedstigande saftströmmen, så 
måste naturligtvis dess safter kasta sig på de delar, till 
hvilka den har fritt tillträde och dessa sålunda rikligare 
utvecklas — och det är just detta, som sker genom de 
sg. k. trollringarne. 'Trolleriet" upplöser sig sålunda här, 
liksom i alla andra fall, till en enkel och naturlig följd 
af allmänna naturlagar. 
