159 
härtill kommer. att man i dessa blommor omöjligen kan 
uppdraga en gräns mellan kronbladen och de likaledes 
mångtaliga ståndarne. Ytterst sitta breda, tydliga kron- 
blad, något längre in äro de något smalare, sedan ännu 
smalare och i sin öfversta spets uppbärande en liten an- 
tydning till en ståndarknapp — och så, ju längre vi komma 
in i blomman, desto större och tydligare blifva dessa knap- 
par, under det att kronbladens skifva allt tydligare hop- 
krymper till en smal ståndarsträng. Det är dock ej nog 
med detta, särdeles talande bevis: hvarje dubbel blomma 
lemnar ett dylikt. I de dubbla blommorna saknas nemli- 
gen mer eller mindre fullständigt ståndarne, 1 det att dessa 
förvandlats till kronblad. Resultatet häraf blir naturligtvis 
det, att huru stor likhet ståndarne genom sin form än ega 
med vissa stamdelar, så måste de dock i sjelfva verket 
vara blad, då de visa sig kunna förvandlas till kronblad; 
och att dessa sistnämnda ej skulle vara blad, — så långt 
torde väl ingen gå 1 misstänksamhet. 
Efter denna lilla digression öfvergår jag nu till en 
framställning af blomdelarnes bestämmelse och förrättnin- 
gar, dervid börjande med fodret och kronan. Om dessa 
kan jag lyckligtvis fatta mig mycket kort: utom det, att 
de, såsom deras ej ringa öfverensstämmelse med örtbladen 
i anseende till byggnaden låter oss antaga, tjenstgöra så- 
som respirations- och transspirations-organer, uppfylla de 
säkerligen dessutom ett värf såsom skyddande, bevarande 
de innanför dem sittande ståndarne och pistillerna, och 
detta värf fullgöra de — åtminstone i de allra flesta fall — 
ända till dess de nämnda inre blomdelarne uppfyllt det 
med dem afsedda ändamålet, d. v. s. ända till dess genom 
frömjölets öfverförande till pistillen en frukt och grobara 
