172 
men månne på detta sätt växtens fortfarande bestånd blir 
betryggadt? Hvarje växtart behöfver för sin trefnad och 
fortkomst en mer eller mindre bestämd jordmån, och deraf 
följer naturligtvis, att det är särdeles vigtigt att afgöra, 
huruvida en jordmån, i hvilken en växt år ut och år in 
fortlefver, alltid förblifver oförändrad. Att så ej är för- 
hållandet, är ej svårt att inse. Genom en fortgående sön- 
derdelning af jordens fasta beståndsdelar, genom förökad 
mullbildning 0. s. v. uppkommer, visserligen långsamt men 
säkert, ett nytt slag af jord, väl passande för andra växter, 
men ej för den, som ursprungligen innehade denna plats. 
Detta är åtminstone en af de vigtigaste orsakerna, hvarföre 
nya växtarter kunna uppträda på ställen, som förr inne- 
hafts af andra. En vegetationens omgestaltning måste 
häraf blifva den nödvändiga följden, och en lika nödvän- 
dig är den, att växternas frön måste på ett eller annat sätt 
kunna spridas, för att växterna måtte kunna komma till 
nya lokaler, innan de gamla för dem blifvit olämpliga och 
inkräktats af andra arter. Att härvid yttre hjelpmedel 
äro af nöden, torde förefalla ganska naturligt. 
Främst bland dessa hjelpmedel torde vi böra sätta 
vinden. Hafva vi blott en gång betraktat maskrosens 
frukter, de s. k. herrparolerna, så hafva vi äfven utan 
tvifvel insett och erkänt, huru ändamålsenligt dessas flyg- 
apparat är inrättad och huru lätt med dess tillhjelp dessa 
frukter kunna segla vidt omkring och derigenom slå sig 
ned i trakter, der de förut ej funnits. Det är ej blott 
maskrosen, som på sådant sätt är utrustad, utan ett be- 
tydligt antal arter äro försedda med flygmaskiner, så att 
de till och med kunna sväfva långt bort öfver land och 
haf. Några af dessa har man kunnat följa under deras 
