bör 
än — och detta torde vara det vanligaste — täckas de 
på marken nedfallna fröna af vissnade blad och stjelkar 
eller, då de nedfallit i sprickor o. s. v., af jord så tätt, att 
luftens tillträde blir förhindradt. I alla dessa fall ligger 
fröet qvar i jorden, väntande, så att säga, på bättre tider. 
Och huru länge kan det så qvarligga utan att förlora sin 
groningskraft? Svaret härpå måste utfalla mycket olika 
beträffande olika växtarter. Hos en del, t. ex. våra pilar, 
kaffebusken m. f., förlora fröna inom mycket kort tid sin 
grobarhet, hos andra deremot tyckes denna vara snart 
sagdt till tiden obegränsad. Otaliga exempel skulle kunna 
anföras, huruledes då flera hundra år gamla byggnader 
nedrifvits, man ur jord, hemtad från den afröjda platsen, 
sett åtskilliga växtarter uppspira; huru vid floders upp- 
rensning ur det upphemtade muddret växtarter uppkommit, 
som man visserligen vet förr hafva 1 dessa trakter vuxit, 
men som längesedan derifrån försvunnit; huru ur grafvar 
från medeltidens första början växtfrön framletats, som 
utvecklat friska plantor — många andra dylika att förtiga. 
Förr eller senare förlora dock alla frön sin lifskraft och 
förstöras, och den tid, som härtill fordras, torde i de 
flesta fall vara betydligt kortare, än man förr varit böjd 
att antaga "). Såsom fullkomliga fabler har man all an- 
ledning att anse berättelserna om så kalladt mumie-hvete. 
: hvilket skulle hafva uppkommit ur ax, anträffade i de 
gamla mumie-kistorna — dock ingalunda så, som skulle 
de personer, som framkommit med berättelser om sina 
försök i detta afseende, varit bedragare, utan tvärtom be- 
”) Härför talar t. ex. ALPH. DE CANDOLLES försök, hvilka visade, att 
af 380 växtarter endast 17 förmådde att gro efter att hafsa förvarats i 
15 års tid. 
Bilder ur värtverlden. 12 
