35 



si. Zonites de arter, som i detta ax-bete böra under afd. A. a ocb b, med 

 uteslutande af dem som tillhöra B a, hvaremot Loveli Meeve (1863) till 

 detta slägte endast räknar dem jag anför under afd. A. a. — Herr O. 

 Mörch, som helt nyligen afslutat sin innehållsrika och värdefulla förteck- 

 ning på Danmarks Land- och Sötvatten-Mollusker, fördelar de der upp- 

 tagna arterna af Helix Dräp. under sex olila familjer, nemligen fam. 

 Zonitidce (med slägtena Hyalinia och Zonitoides), fam. AtccnicB (med si. 

 Discus och Vallonia), fam. Leucozoncc (med si. Hygromia), fam. XerophiJce 

 (med si. Jacosta och Eulota), fam. Ariantidce (med si. Arianta) samt fam. 

 Pentatcenia; (med si. Helicogena). Oaktadt dessa föregångare, har jag 

 bibehållit slägtet Helix Dräp. oförändradt, men sökt fördela dess hos oss 

 förekommande arter i så naturliga grupper, som det varit möjligt, då de 

 på samma gäng genom yttre, ifrån skalet hemtade, karakterer skulle för 

 nybörjaren göras lätta att skilja. 



2. I sammanhang med föregående korta öfversigt af grunddragen af 

 slägtets historia, torde en blick på de mera framstående formernas geo- 

 grafiska utbredning inom Europa ej sakna intresse. Subgen. Hyalinia 

 representeras äfven i de södra och mellersta länderna af vår verldsdel, 

 men synes företrädesvis uppträda i de vestliga. England, Danmark och 

 Sverige hafva lika många och samma arter, men endast hälften af dem 

 äro funna i Finland. - Af subgen. Discus är H. pygmcea mycket ut- 

 bredd. Den har i södra Europa och i England en närstående art, H. 

 rupestris, hvilken jag har skäl förmoda förekomma hos oss. H. rotun- 

 data är en sydlig, H. ruderata en nordlig form. Den förra finnes i 

 Tyskland, Frankrike, England, Danmark och södra Sverige; den sednare 

 i Nassaus bergstrakter, på Erzgebirge, i Steiermark och i alpskogarne i 

 Schweitz samt i Norge, mellersta och norra Sverige och Finland, upp till 

 Ishafskusten. I England förekommer H. rud. fossil i öfra tertiärforma- 

 tionen jemte H. incarnata och H. fruticum, men ingen af dessa tre fiimes 

 nu der lefvande. Söder om Alperna är H. rot. ersatt af H. solaria 

 Menke. Dessa tre äro så nära anförvandter, att både den sydliga och 

 den nordliga ofta äro ansedda vara former af den mellaneuropeiska H. 

 rotundata, hvarjemte det förtjenar anmärkas att den sydligaste är minst, 

 den nordligaste störst. Nästan samma förhållande är det emellan de tre 

 öfriga sins emellan nära beslägtade arterna af detta subgenus, H. actileata, 

 IJ. lamellata och H. harpa. Den första är funnen i Tyskland, Frank- 

 rike, England, Danmark, Norge och södra Sverige; den andra i norra 

 England, norra Tyskland, Danmai'k och södra Sverige ; den sista i Lappland, 

 Norge, Finland samt Nord-Amerika. — Subgen. Hygromia har i Europa 

 sitt centrum kring Karpatherna och Alperna, der det eger en mängd ar- 

 ter. Af dessa förekommer större delen i östra Frankrike, 11 12 arter 

 i England (hvarest dock saknas H. strigella, incarnata och fruticum), 

 7 arter i Danmark, 6 i Sverige, 3 i Norge och 2 i Finland. H. hispida 

 är den enda, som tränger fram till högsta norden, icke hos oss, der den 

 finnes föga öfver mellersta delen af riket, ej i Finland, der Sääksmähi 

 är nordligaste punkten, utan i Ryssland, hvarest Middendorff funnit den 



3* 



