tauiska terminologien), slätt (Isevis) i motsats till ribbadt (costata), 

 när tvärgående fåror och åsar regelbundet vexla, fåraät (sulcata), 

 då fårorna äro djupare samt åsarne högre och glesare, eller strim- 

 migt (striata), då snacken är tecknad med finare och tätare linier. 

 Utom Ancylinas äro alla europeiska land- och sötvatten-snäckor spi- 

 ralvi^idna, bestående af vindningar (anfractus), hvilka hvar och en 

 bildas af ett hvarf, som det rörlika skalet gör kring sin axel: sjjin- 

 delcn (columella). Vindningarne äro antingen långsamt (såsom hos 

 Planorbis vortex) eller Jiasfigt (ss. hos P. nitidus) tillfagande i vidd 

 och omfång. Den på skalets yta befintliga fåra, som betecknar skil- 

 naden emellan de olika vindningarne, kallas söm (sutura). Denna 

 säges vara rårtig (papillifei^a), om strax nedom densamma finnas 

 små runda upphöjningar (t. ex. Clausilia bideus). De öfra vind- 

 ningarne, som vanligen äro mindre och trångt vridna, utgöra spiran 

 (spira). Snäckskalet kallas hög ervr idet (dextrorsa) om mynningen är 

 belägen till höger (ss. hos de flesta Helix-ai'ter), när det betraktas 

 i den ställning det har, då snäckan rörer sig ifrån oss ; i motsatt 

 fall (ss. hos de flesta Clausilier, hos Physa och Aplexa m. fl.) är 

 det v enstcr vridet (sinistrorsa). Längshand, långsfåror m. m. kallas 

 de, som löpa parallelt med sömmen ; fvärhand etc. de, som följa 

 riktningen af skalets axel eller af mynningens kant. På skalets un- 

 dre sida befinner sig vanligen en vidare eller trängre grop eller 

 fåra, som fått namn af ncifvel (umbilicus) ocli som bildas därigenom 

 att vindningarne icke äro vridna tätt tillhopa, utan lemnar i midten 

 en öppning. Är nafveln mycket vid, så att alla vindningarne synas 

 uti densamma, kallas skalet genomsigtigt nafladt (perspective um- 

 bihcata) ; är nafvelen deremot trång, säges det vara genomborradt 

 (perforata) ; utgöres den af endast en fåra eller strimma, blir snäc- 

 kan fåradt naflad (rimata) ; är spindelkauteu tillbakaviken öfver 

 nafvelen, nyttjas benämningen hetäclt nafladt (obtecte umbilicata). 

 Gom (palatus) kallas den utåt inom mynningens ytterkant belägna 

 inre ytan af sista vindningeu. Den motsvarande yttre ytan kallas 

 nacl^e (cervix). Miinsöm (peristoma) är den yttersta, mynningen 

 omgifvande, kanten af sista vindningen. Munsömmen kan vara rak 

 (rectum), då den icke är vidgad (patidum) eller något utåt böjd, 

 ej heller tillhalavilrn (reflexum), i hvilket sednare fall den ofta är 

 försedd med bräm (limbatum) ; lappad (labiatum), då den innantill 

 är försedd med läpplik förtjockning eller valk (ss. Helix nemoralis) ; 

 nästan läppael (sublabiatum), när den innantill är öfverdragen med 

 ett tunt lager skalsubstans (ss. H. arbustorum) ; enJcel (simplex), då 



1* 



