52 



H. lap. Lin. F. S. p. 526. — Miill. V. H. p. 40. — Nilss. H. M. 



p. 28. - Rossm. Ic. I. pag. 63. fig. 11. — N. & Nyl. F. M. p. 22. 



fig. 13. — Arianta lapicida Mörch S. M. Dan. p. 23. — Yngre: H. 



albella Lin. F. Su. p. 526 ! 

 Sl-alet nedtryckt, hvasst köUidt, starkt, föga genomskinligt, ore- 

 gelbundet tvärstrimmadt, tätt och fint, men tydligt och vackert be- 

 täckt med små runda npphiijningar, hornbrunt, mod mörkare bruna 

 tvärgående fläckar och på hvardera sidan om kölen ett brunt långs- 

 gående, mer ellor mindre tydligt band ; på undre sidan stundom 

 mera konvext än på öfre, med rostbruna strimmor. Vindningarne 

 5, något plattade, den sista vid mynningen starkt nedböjd. Naf- 

 velen vid och djup. Mynningen horizontal, oval, vid kölen vinklad. 

 Munsömmen vidgad, hvit, sammanhängande på mynningväggen ; 

 spindelkanten tillbakaviken, yttre kanten rak, hvass. Den yngre 

 snäclxan är mycket olik den fullväxta. Skalet är ofvan nästan all- 

 deles platt, så att kölen är belägen nästan vid öfversta kanten, på 

 undra sidan är det starkt konvext, liksom uppblåst; nafvelen upp- 

 till teraligen vid. men vid andra vindningen går ett litet hål dju- 

 pare ("testa umbilico perforata" Lin. H. alb.) ; mynningens kanter 

 icke sammanhängande på mynningväggen, den yttre rak, kort, spin- 

 delkanten vid nafvelen bågböjd, sedan nästan rak, hvarföi^e mynnin- 

 gens form blir hälft hjertlik ("apertura demidiato cordata" Lin. H. 

 alb.). — Djuret gråaktigt, med mörkare nacke samt bakre delen af 

 foten smutsgul. "Pilen trind. vid basen trattlik, i spetsen lancett- 

 formig, 8-kantig." (Miirch). 



Förekommer isynnerhet på steniga ställen, såsom emellan ste- 

 narne i murar, i klippspringor eller vid hafskusten, stundom under 

 barken på gamla stubbar, i södra och mellersta delarne af riket. — 

 Linné ti'odde att denna snäcka kunde genom gnagande eller sugande 

 upplösa kalksten ("rodit lapidem calcareum, uti Teredo ligna") och 

 fördenskull gaf han den namnet lapicida (lapis-cseda). 



Linné tog 1741 på Oland, på Vickleby berg, '/g mil norr om Resmo 

 (se hans Öländska Resa pag. 65), bland kalkklipporna en snäcka, hvilken 

 han genast fann "besynnerlig genom sin skarpa kant." I Fauna Suecica 

 ed. 2. fick denna snäcka namnet H. aJbcUa. Sedermera har dess öde 

 varit att af alla fiirfattare misskännas och ehuru säkerligen livar och en 

 haft samma form i hand, som Linné gaf detta namn, har dock ingen 

 kommit att tänka derpå, kanske emedan det låg alltför nära. Tvärtom 

 har man gjort de längsta utflygter för att söka denna snäcka. Muller 

 (Historia Verniium p. 26) ansåg den vara synonym med sin H. explanata, 

 hvilken Draparnaud (Moll. p. 113) gaf namnet H. albella, ehuru han be- 

 tviflade dess identitet med Linnés. Nilsson (Hist. Moll. p. 29) förmodade, 



