86 
dividen upptagas lättare än andra fiskstim, som hälla sig 
mera spridda, om blott dervid begagnas tillräckligt stor 
vad. Och just till detta uppfiskande är den stora sillvaden 
inventerad. Men sä länge blott fä stim finnas, hvilka öfver- 
allt päpassas med vadar och borttagas, sä& snart de ingä i 
bugterna, blir fisken derigenom ärligen allt för mycket ut- 
rotad, att nägon betydlig tillväxt skulle kunna ske. De 
stora vadarne skada ytterligare genom lekstimmens stö- 
rande och bortjagande, i den händelse man ej skulle lyckas 
fänga dem, genom den afsatta rommens uppskrapande och 
uppdragande pä land samt genom bottenvegetationens upp- 
rifvande, hvilken fisken behöfver för att derp& afsätta 
rommen. 
Vi tro, att de upprepade olägenheterna skulle i väsent- 
lig mon afhjelpas genom införande af fiske med garn, som 
icke fänga yngel, sä vida icke garnen äro för detta ända- 
mäl tillräckligt finbundna, men som äfven i denna händelse 
icke borttaga hela stimmet, och som ej en gäng i betydlig 
mon oroa ett lekstim, än mindre skada bottnen eller den af- 
satta rommen. Med garn kan man ungefär lika lätt passa 
p& den goda, som den däliga sillen, hvilket hufvudsakligen 
beror pä valet af ärstiden, säsom nyss anfördes, och garnen 
äro sä litet kostsamma, att de lätt kunna förfärdigas eller 
inköpas af de fattigare fiskarena och säledes blifva ett godt 
medel för denna för värt sjöväsende vigtiga betolknings ut- 
komst. Vadarne, som äro allt för dyra för den fattige fiska- 
ren, egas gemenligen af bolag, af förmögnare bönder, ständs- 
personer pä landet och köpmän, sälunda att hvarje delegare 
rär om sitt stycke af vaden, och att dessa stycken, som 
kallas dukar, sammanbindas till begagnande. Ehuru visser- 
ligen vadarnes dragande hvarken fordrar sjövana eller kun- 
skap i fisket, s& hblir dock praxis den, att en del af de fat- 
tigare fiskarena användas till deras skötande. 
Oaktadt det anförda och ehuru fiskaren borde inse, att 
landtbrukaren ej skulle kunna uthälla en täflan med honom 
