108 
räkna,. att hvad han underläter att fänga af de hafsdjur, 
hvilka närma sig till hans land, skall derigenom spara ät 
sig till annan tid en ymnigare fängst eller endast bereda 
en fördel för nägon vid en annan strand, den hafsvandraren 
senare besöker och der ej behandlas enligt samma hushäll- 
nings grundsatser. Skulle väl den menlösa tro i detta, som 
i mänga andra fall, dä naturens under ej kunna af men- 
niskoförnuft förklaras, icke vara ursäktlig, att fiskens gäng 
uti hafvets rymder dock ej läter utstaka sig efter mensklig 
beräkning. Det är ära nog att veta, hvad det är menni- 
skan tillätet att veta, och denna ära Ökas ej derigenom, att 
de gränser vilja öfverträdas, vid hvilka det stär skrifvet: 
“Sa längt, icke längre“. Och huru vanskligt vore det icke, 
om samhällslagar och inrättningar ej kunde hvila pä säk- 
rare grunder, än sädana, som uppresas pä möjligheten af 
hvad som kan vara och ej pä vissheten af hvad som är. 
Det bör härvid ej lemnas obemärkt, hyad som hos Norske 
och Bohuslänske Nordsjökustbebyggare är bekant dels genom 
facta, om hvilka historien vitnar, dels genom minnen, dem 
traditionen bevarar, att sill i ymnighet gätt till vid dessa 
kuster, vexelvis under olika tidskiften, s& att, dä den sam- 
lat sig i massor vid det ena landets stränder, den liktidigt 
aflägsnat sig frän det andra. Besynnerligt nog är det en 
folktro, som bibehäller sig hos begge ländernas kustboer, 
att si skall komma att inträffa förr eller senare i framti- 
den. Hvad man härom mä tänka, s& lärer dock det afgö- 
rande svaret här& kunna förväntas endast af den kommande 
tiden. Emellertid och sä länge denna förväntan fortgär, 
synes en klok omtanke bjuda, att om och när gäflvan af 
ymnig sillfängst erbjudes Bohuslänske kustboerna, desse, 
likt grannarne i Norge, mä vara beredda att kunna använda 
den sig till godo, och förblifva i ätnjutande deraf, sä länge 
Gifvaren den beskär och det kan bero af menskliga beräk- 
ningar och ätgärder. 
Af förhandlingarne i Norge, der sillfisket länge utgjort 
