109 
en rikedomskälla och ännu fortfar att vara det, har fisket 
med vadar varit idkadt med undantag af nägra enskilda 
fiskelägen. Genom är 1845 antagen och gillad lag hafva 
dessa undantag blifvit upphäfna, s& att fiske med vadar är 
tillätet och öfligt utmed hela landets kuster. I de förslag 
till nya fiskestadgar, hvilka der bhlifvit uppgjorda och till 
Regeringen ingifna, för att vid nästa Storting befordras till 
sanction (1 Norge är nemligen äfven den s& kallade ekono- 
miska lagstiftningen föremäl för Statsmakternas gemensamma 
handläggning), gär man ända sä längt, att i den stund, 
tecken visa sig att sillen nalkas kusten och är pä väg att 
g& in i skärgärden, garn ej mer fä brukas, pä det sillen 
ej mä& deraf hindras eller skrämmas att gä in, hvarefter och 
sedan den inkommit den instänges med vadar och hindras 
att komma ut igen, emedan den läran gjort sig gällande 
der, att ingen anledning gifves, att, om nägot försummas 
vid fängandet af den sill, som gätt in, nägot deraf skall 
blitva besparadt till en annan gäng, samt att den ymniga- 
ste fängsten endast kan ske med vadar. Garn deremot an- 
ses tjenliga ute i öppna sjön eller dä sillen ej visar sig ı 
stora stimmar eller massor, eller icke är p& väg att gä in 
i skärgärden. 
Man har i Norge tagiıt kännedom om vära förslagsme- 
ningar, angäende sillens afvikande frän vära kuster och med- 
len till befrämjande af dess äterkomst. De tro der, att 
sillen gär till vid den ena eller andra kusten efter lagar, 
som ännu äro okända, men antaga möjligheten, att orenade 
stränder och vatten genom aftall af den fängade sillen samt 
buller och hvarjehanda oväsende under fisketiden skall 
kunna medverka till sillens uteblifvande, hvarföre de ock 
anse varsamheten bjuda, att i detta afseende jakttaga den 
uppmärksamhet, som i hvarje fall kan vinna tillämpning 
utan Öfvervägande svärigheter. 
Erfarenheten i Norge och förhandlingarne der angä- 
ende sillfiske torde förtjena s& mycket större uppmärksam- 
