295 
Dä Sillen i Julii och Augusti mänader vill leka (det 
gifves tvänne slags Sill, som leker pä olika tider) söker hon 
grundt vatten för att enligt sin natur sammanpacka sig och 
gnida sida mot sida; den Sill, som blifver för härdt klämd, 
dänar och kommer upp i vattenytan, där hon slukes af 
Fiskmäsar, som pä& sädana ställen hälla sig pä& lur. I stilla 
vatten och mot klar himmel kan man se nägot djupt ned; 
jag har där med förundran de första ären sett Sillen i den 
mängd, att där tycktes vara lika s& mycket Sill, som vat- 
ten; men. vid ett slag pä vattnet af ärans flata sida, har 
Sillen gjort en den hastigaste rörelse och försvunnit med 
lika snabbhet frän det stället; ty innan hon lekt ut är hon 
qvick och skygg eller, hvad Fiskare kalla, vahr. När Sil- 
len nalkas nägon Öppning mellan bergen vid vära stränder 
och vill där inrusa, s& förorsakar det minsta buller, att hon 
vänder om och gär till sjöss. Pä flere ställen i Skären äro 
väl länga sträckor utom Holmar mot hafvet hvarest icke 
heller är nägot Salteri; där kan väl Sillen smyga sig in, 
men hon fär ingen fred i Skärgärden; pä alla ställen blir 
hon skrämd, till exempel: en Tunnebindare slär p& en 
tunna ute pä berget eller i en tom Sillebod; hvart slag 
- gifver genljud i de kringliggande bergen; Sillen mäste der- 
före till sjöss igen och söka grundt vatten p& bankar i 
öppna sjön och vid Jutland isynnerhet Mariager och Lessö. 
I afseende pä detta kunde göras flere frägor; man vill 
besvara en bland de väsendtligaste — huru kan Sillen, i 
sä fatta omständigheter, likväl sent p& äret inkomma och 
qvarblifva? ett skäl är: att i denna ärstid hänger merän- 
dels ett rägnrusk öfver bergen, som hindrar genljud; i Sal- 
terierne är dä inlagdt salt, tunnor och skräp, s& att stoj 
icke s& höres som dä bodarne äro tome; men förnämsta 
orsaken är den, att Sillen, dA den är utlekt, icke är sä& 
qvick och vahr, utan matt och dufven. 
En fullständig beskrifning p& värt Sillfiske, hvars like 
icke nägon tid lärer varit, fordrade en hel bok, hvaruti 
