302 
Nät, dä tiden vill visa, om det lönar sig bättre, än fänga 
Sıll under isen; säkert är, att Näten äfven sä väl härtill 
äro tjenlige, som att sommartiden fänga Sill i öppna sjön 
och pä grunderne vid Lässö. 
Vid en af Söderöarne som ligger närmast hafvet, hvar- 
est ännu icke är nägot Salteri och folk, som förorsaka 
buller, har Sillen de senare ären först visat sig. Den 12, 
13 och 14 December 1804 fängades vid denna Ö en an- 
senlig mängd Sill; men pä desse dagar samlades dit en 
sädan mängd Fiskare och Silluppköpare med bätar, att 
sjön vidtomkring blef betäckt, som förorsakade s& mycket 
stoj] och oväsende, att Sillen mäste till sjös igen och blef 
borte i 3 veckor: om nu stark vinter inträffat, s& hade 
fisket för det äret varit förloradt. Det kan ock anses för 
en 40 ärs gammal villfarelse, som ännu läder vid folket i 
Skärgärden, att de mot fisketiden önska vestlig bläst och 
högt vatten att drifva Sillen in*. Sannt är väl det, att 
Sillen merendels kommer in i Skären med vestlig vind; 
men orsaken dertill är den, att den vestliga vinden afhäller 
allt buller och stoj frän sjön, hvaremot med godt väder 
eller östlig vind dänet höres ut i hafvet, dä Sillen nog ak- 
tar sig att nalkas desse klipporr. Om vid Sillfiskets början 
Salterierne blifvit byggde pä& Öarne längre in i Skärgärden 
och pä fasta landet, s& torde det varit försigtig. Nu dä 
sä grofva kostnader äro använde till byggnader p& utöarne, 
är intet annat att göra, än att hvar och en Salteri-ägare 
förmanar sitt folk, att med all möjelig tysthet sköta sitt 
arbete, ätminstone kunde sjöfolk hala sina Fartyg och 1yfta 
ankare med mindre höga rop; äfven borde det sjelfsväld 
alfvarsamt hindras, att mot och under Sillfisket skjuta Säl- 
hundar i Skärgärden. Jag vet nog att man pästär, det 
*) Den som här befinner sig i villfarelse är synbarligen författaren, 
som tydligen beherrskats af en förutfattad mening. (Utg. anm.) 
