35 
vid de sä ofta pä ett eller annat sätt taga skada; man 
lägger an pä att, dä de skickas ut i marknaden, ej be- 
höfva medsända endast transportkostnaderna ökande, för 
konsumenterna oanvändbara delar säsom skinn och ben, 
hvilka deremot pä tillverkningsorterna, hvarest man har 
dem i nog stora massor, kunna komma till gagn. 
Den benlösa fisken är bäde prydligt och hällbart pac- 
kad, pä samma gäng som den redan frän faktorierna är 
afpassad för bruk säväl i de minsta familjer som i de 
största hushäll. 
Men innan jag ingär pa att specielt beskrifva, huru 
benlös fisk tillverkas i de derför afsedda faktorierna, torde 
jag böra nämna, huru den förut behandlats. Jag fäster 
mig här särskilt vid förhällandena i' Gloucester, der fabrika- 
tionen af denna fiskvara är bäde störst och bäst ut- 
vecklad. 
Vid saltning saväl af makrill som af torsk och andra 
torskartade fiskar användes numera i New England allra 
mest Trapanisall. Man begasnar Cadiz- eller Liverpool- 
_ salt nästan endast för makrill (och för sill), dä den fär 
sin första saltning ombord ä fiskeskonarne. 
När torsk (kolja m. fl. fisksorter) skola saltas ombord 
(hufvudmassan af all New Englands fisk saltas ombord), 
delar manskapet in sig i lag af tre. Fisken väges och 
lägges i afskurna fat, vanligen sä stora, att de rymma 4 
bushels (= !/, hogshead). En man af de tre (»the hea- 
der») fattar fisken i hufvudet med venstra handen, lätande 
dess rygg hvila öfver kanten pä kärlet. Han skär af ba- 
sen för gälbägarne och Ööppnar bukhälan, sa längt den när 
bakät. Derpä gör han ett par snitt för att skilja hufvudet 
fran kroppen, bryter af halsryggraden och skär slutligen 
af, hvad som ännu häller hufvud och kropp samman, 
latande det förra falla utför, den senare i kärlet. Derpä 
gar fisken till »the gutter», som tager ur inelfvorna, läg- 
gande lefvern i ett, rommen — pa höst och vär — 1 ett 
Saltning om- 
bord.. 
