375 
oöfvad, händer icke sällan, att han, när man t. ex. skall 
använda en tunna salt till tio tunnor sill, tager sa mycket 
till den första tunnan, att det blır allt för litet till den 
sista, och tvärtom. 
Vära usla silltunnor hafva nära nog blifvit ett ordspräk. 
Här har den sä ofta prisade norska segheten och fasthäl- 
landet af det gamla invanda burit en af sina bittraste frukter. 
Att vär fetsill i utlandet har fätt ett sä däligt rykte och 
mäst säljas till underpris samt ofta vrakats, när det finnes 
tillgäng p& andra sillsorter, dertill är till stor del de usla 
silltunnorna skulden. Stafven är sä eländist tunn, att tun- 
nan mäste behandlas med den största varsamhet. Banden 
äro för f& och för svaga, och mänga tunnor kräfva ett helt 
efterarbete för att varda vattentäta. Erhäller en dyliık tunna 
under lossning och lastning en mindre stöt, s& springer hon 
läck och innehället förstöres. Arbetare, som äro vanda vid 
att behandla de solida skotska och holländska tunnorna, 
taga icke itu med en silltunna, som om hon innehölle ägg, 
och de hafva icke heller tid dertill. 
Mycket af den sill, som frän kuststäderna sändes till 
utlandet, är uppblandad med härsken, lakrunnen sill. Man 
har allts& icke kasserat den skämda varan, utan blandat 
den med god sill, för att sälunda fä den säld. 
Att vära tunnor fä ett bättre utseende och förfärdigas 
af solidt, ändamälsenligt material, är icke nog; deras inne- 
häll m& jemväl svara mot hvad det yttre lofvar. Och detta 
kommer näppeligen att varda fallet förr, än det införes 
ordentlig kontroll vid beredningen, antingen genom myndig- 
heterna eller de närmast intresserade sillspekulanterna. 
Ett af de fel, som anföras mot vär fetsill, är dess totala 
brist p& jemnhet. Och jemn, likartad vara skall man icke 
erhälla med det nuvarande tillvägagäendet. Jag skall en- 
dast nämna sorteringen. Denna tillgär alldeles p& slump 
efter respektive köpares tycke. Och detta är sä olika, att 
hvad en kallar stor Kristianiasill skulle en annan utan vidare 
