54 
vid ytan samt äro blott fästade i ena ändan, hvaremot den 
andra är fri och kan svaja med strömmen. Den del, som 
häller redskapet pä sin plats, kallas strängen och förankras 
vid bottnen medelst en lagom stor sten. Dä man sänkt 
stenen, halas omkring en famn af strängen upp och en kobb, 
“bö-“ eller “töjakobben“, eller, om man sä har, en glaskafle 
fastgöres vid strängen. AÄtta till tolf famnar ofvan denna 
sättes den andra kobben, “ofvanbökobben‘“, och 4-6 fot 
under denna fastgöres sjelfva linan eller refven vid “strängen“. 
Refven hälles sedan flytande vid ytan genom flöten af trä 
eller kork, 4 till antale. Numera begagnas blott 5 krokar 
(förr begagnades 5—6) pä hvarje ref, hvars längd är 30 
famnar. Krokarne, af förtennad jernträd, äro temligen stora 
(8 centimeter länga och nära 4 cent. i öppningen) och agnas 
med sill, hvilken afskäres jemns efter analöppningen och 
fästes vid kroken sä, att dennes spets gär genom Ögonen 
och stär ut pä& sidan. Laxlinorna sättas efter hvarandra 
med sä pass stort mellanrum, att de ej kunna trassla sig i 
hvarandra, dä de svaja för strömmen. Den ofvan nämnda 
bökobben tjenar att hälla strängen uppe i vattnet och hin- 
drar att denna ej af strömmen drages för mycket pä sned. 
Dessa redskap utsättas p& ända till 20—30 famnars djup, 
ju längre ut frän land desto bättre. Medan vattnet ännu 
är varmt p& hösten mäste nytt färskt bete dagligen päsättas. 
Dä vattnet blifvit kallare häller sig sillen tre till fyra dagar 
utan att “surna“; är ej betet fullt friskt, tager laxen ej pä 
detsamma. Vid laxfisket p& hösten äro de 4 man med 40 — 
60 laxlinor pä& bäten.“ | | 
Förekomsten af ovanliga krokar uti laxar, som fängas 
i de frän Sverige och Finland uti Bottniska viken utfallande 
elfvar, var redan för ett och ett halft ärhundrade sedan 
bekant. Sälunda skrifver Nırs GisLer i Kongl. Svenska Vet. 
Akad. Handl. 1752, p. 99, härom följande: “I Ängerman- 
älfven fängas ärligen mänga laxar, som hafva stora krokar 
uti sig, en del af stäl, en annan af messing. Med somliga 
