159 
vidtager, der landgrunden sluta. Skulle nägon närmare för- 
klaring erfordras, lärer det ej kunna ske annorledes, än 
medelst antagande af ett visst alntal af djupet & det vatten, 
der landgrunden mä anses sluta; men det torde ej till- 
komma Högste Domstolen att deruti afgifva nägot förslag.* 
“För den andra frägans besvarande äter, torde man 
först böra fatta ett omdöme, huruvida man anser fiskerät- 
tigheten ovilkorligen hafva varit förenad med eganderätten 
till stranden, eller om rättigheten till fiske i följd af äldre 
stadganden tillhört staten och först sedermera blifvit strand- 
egaren öfverläten. I förra fallet är det klart, att fiskerät- 
tigheten mäste anses omfatta allt hvad som icke är i Lag 
och författningar undantaget. I det sednare äter skulle det 
tilläfventyrs kunna bero pä ett nytt stadgande, att säga, att 
den rättighet, strandegaren erhällit genom 1766 ärs förord- 
ning, icke är utsträckt till musslor och skal, hvilka strand- 
egaren ej mä förhindra den, som fiskar pä& djupet, att upp- 
taga hvar de finnas, för att till agn begagnas. Det all- 
männas fördel synes fordra, att den enskilte ej mä ega makt 
att fördyra, förhindra eller afskära tillgängen pä ett ämne, 
som för utöfningen af andras näringsfäng är erforderligt.“ 
“Dä emellertid dessa frägor äro af den beskaffenhet, 
att de angä bestämmande af enskilt mans egande rätt, 
torde, i fall nya stadganden anses erforderliga, de samma 
böra meddelas i den ordning 87 8 Regeringsformen 
utstakar.“ 
In fiidem 
AD. ALEXANDERSON. 

IV. 
Stormäktigste Allernädigste Konung! 
Rikets Ständer, som icke bordt lemna utan uppmärk- 
samhet det ännu fortfarande ofördelaktiga tillständ, hvari 
