189 
37,8, 
Som en för flere gemensam fiskerätt kunde ega rum 
äfven der fiskevattnet tillhörde en enda, säsom förhällandet 
vore med strömmingsfisket i de norra orterna och möjligen 
p& flera ställen, der slikt förhällande grundade sig pä ur- 
minnes häfd eller gifna domar, samt följaktligen rättigheten 
att afrödja de här omförmälda skogslunderna, icke alltid 
torde böra bero af enskild rätt till vattnet, utan af uteslu- 
tande rätt till fisket deri, hemstälde Högste Domstolen, 
att detta lämpligast borde uttryckas sälunda: 
“Egare till skogsbackar eller lundar, hvilka äro be- 
lägna invid fiskevatten, der fiskesrätten honom ej uteslu- 
tande tillhör, mä dem ej afrödja, sä framt veterligt är, att 
de gjort fisket nytta“. 
INS. 
Den föreskrift hvarmed denna $ börjas, syntes böra 
utsträckas derhän, att den mä gälla för allt fiske, enär 
ynglets förstörande vore lika skadligt och förnärmande för 
annans rätt, ehvad det skedde i samfäldt fiskevatten eller i 
sädant, der hvarje strandegare har sitt särskilda omräde. 
Skulle nägorstädes en enda person vara ensam rädande i 
en hel sjö eller i ett helt vattendrag, samt han följaktligen 
skulle kunna anses lagligen berättigad, att der bruka hvad 
fiskessätt han vill; sä& hade han, med afseende & stadgan- 
det i 43 $, att ej annan, än rätter mälsegande, finge ätala 
hans förfarande, i allt fall ingen olägenhet af det allmänna 
förbudet. I enlighet härmed ansäg Högste Domstolen bör- 
jan af 19 $S böra erhälla följande lydelse: 
“Allt tiske skall sä bedrifvas, att leken ej förstöres etc.“ 
20 8. 
Som meningen ej syntes vara, att borttaga det nu 
gällande förbudet mot försäljning af hummer under den tid, 
dä den icke fär fängas; men missförständ härom skulle 
kunna ega rum, i fall föreskriften ej i den nya författnin- 
