BERN Igen 
Arterne let for at dø, medens det andets konstante Tempera- 
tur ingen Hindring frembyder. Det er altsaa først og fremmest 
den aarlige Variation i Temperaturen, det kommer 
an paa. Gaar man saa for at faa Oplysning om denne Tem- 
peraturens Vexlen i Havoverfladen til de nyere Haandbøger, 
f. Ex. Peschel und Leipoldt: ,Physische Erdkunde", Bind 
2, 1880, pg. 33, udtales her: ,Innerhalb der Wendekreise ist 
die Amplitude", d. v. s. Forskjellen mellem Aarets største og 
mindste Temperatur i Havoverfladen, ,am kleinsten und 
wåchst polwårts, ebenso erweitert sie sich, je mehr man 
sich den Kusten nåhert. — In seichten, eingeschlossenen 
Meerestheilen, wie z. B. in Skager Rak, steigt sie sogar bis 
uber 15? G.”F — Altsaa Temperaturvexlen er mindst i de 
varme Dele af Jorden eller rigtigere af Havet, men stiger 
hen imod Polerne; for nu at se, hvorledes det gaar nær 
Polerne, altsaa i de arktiske Egne, kan man blot se i ,Den 
norske Nordhavsexpeditionf 18. Hæfte, B., Pl. XXIX, der 
netop er konstrueret af Professor Mohn for at vise den 
»midlere aarlige Variation af Havoverfladens Temperatur" ; 
det ses, at dennes største Værdier, 15? G., falde i Skagerrak, 
og at de aftage over mod Skotlands Kyster, hvor Variationen 
er 7—9?%, ved Islands nordlige Kyster er den endnu mindre, 
6—8?, og ved Spitzbergen endog kun 1—4?; lignende lave 
Værdier synes man at kunne vente ved Grønlands og andre 
arktiske Landes Kyster. Det kan ogsaa dér ses, at Vexlen er 
særdeles stor umiddelbart ved hele Norges Vestkyst, ved Bergen 
dog omtrent som ved Skotland; først øst for Nordkap synker 
den under 7?. — Man maa altsaa indrømme, at Temper a- 
turens Vexlen i Havoverfladen er i Tiltagen fra 
Ækvator hen mod Polerne, og at den nær disse 
atter aftager, den er med andre Ord ringe i Jordens 
