NE vr. 
mente at kunne paavise saadanne spredte Former ,arctic 
outliersf, som han kaldte dem, og det var altid nordlige 
Arter, der fandtes langt mod Syd; han mente, og sikkert i de 
fleste Tilfælde med Rette, at kunne forklare dette Fænomen 
ved at antage, at disse Arter i Istiden havde strakt sig læn- 
gere mod Syd, end de nu gjøre, og at de, da de trak sig til- 
bage ved dennes Ophør, efterlode Levninger paa forskjellige 
Steder. 
Kundskaben om de fysiske Forhold i Havet var den 
Gang ikke saa grundig som nu, og han forstod derfor ikke, 
at disse Udliggere kun ere blevne tilbage, fordi de 
påa visse Steder, saasom snævre dybe Fjorde o. s. 
v., netop finde lignendeForhold somde, der ogsaa 
nu kunne søges længere mod Nord. — Dette Faktum, 
der i den senere Tid er tydelig nok udredet for flere af de norske 
Fjorde af Professor G. O.Sars ved Hjælp af Professor Mohns 
Undersøgelser, gjør imidlertid ikke Forbes”s Theorier om 
en forudgaaende Istid overflødige; thi uden en saadan kan 
man vanskelig forklare, hvorledes Arterne ere komne til disse 
isolerede Steder, og for Østersøens Vedkommende har jo 
Professor S. Lovén ogsaa vist, at en Del arktiske Dyrs Fore- 
komst i dennes østlige Dele kun kan forstaas ved en forud- 
gaaende Istids Hjælp. Men tilbage til Spørgsmaalet om hvor- 
ledes man i Praxis "skal kjende saadanne Former. 
Det er klart, at det Forhold ved disse arktiske Udliggere, der 
de ter mest i Øjne faldende, er, at de optræde i Smaagrupper, som 
ved et betydeligt Mellemrum ere adskilte fra Artens øvrige 
Individer; man maa derfor, naar man skal paavise saadanne, 
have et temmelig grundigt Kjendskab til de geografiske Om- 
raader, hvorom det drejer sig, in casu til Østersøen, Kattegat, 
England og Norge; thi det gjælder ikke blot om Paavisning 
