skallösa tjll de skalbärande landmolluskerna, genom den stora sköld- 

 lika manteln. ki'oppens form, den i tre lång&gående fält delade fot- 

 sålan m. m. lik LhiiacidcE, genom det yttre skalet, som dock ofta 

 är alltför litet att omsluta djuret, utan vanligen är mer eller min- 

 dre omgifvet af mantelns kanter, öfverensstämmande med Heli- 

 cidcs. 



Gen. 1. luiiiiaiK Muller. 

 Uncini radtihe ucnti, medius scepius utrinque tnhercula- 



tus, laterales rarius siwpJices; maxilla marciine anteriore 



medio rostro obtuso, scepr ronico, prodtccto. 



Djtirct har liakarne på tungmembranen spetsiga, den mel- 

 lersta vanligen med en knöl på hvardera sidan, sidohakarne enkla 

 eller med en bispets; käken med en nästan konisk förlängning i 

 midten af främre kanten. 



1. Spetssniglarne äro växtätande och synas icke försmå någon 

 växt, utan träffas ofta fråssande på sjelfva flugsvampen och andra giftiga 

 svamparter ; men de förtära äfven och med synnerligt begär animalisk 

 föda, då tillfälle dertill yppas. De försmå då ej ens sina likar, och 

 uppäta icke blott döda djur, utan synas med förkärlek anfalla och 

 förtära de lefvande. Heynemänn berättar huru han sett L. cincreus 

 förfölja och bita uti bakre ändan af kroppen hos L. variegatus och 

 ännu oftare angripa Arion äter, som ej med samma snabbhet kan 

 komma undan. L. tenelUis anfaller och uppäter den ene den andre 

 så glupskt, att blott den af manteln betäckta kroppsdelen blir c^var 

 och släpar sig fram (Heynem.). För klimateriska vexlingar äro 

 dessa sniglar i högsta grad känshga och kunna ej fördraga torr 

 väderlek, utan hålla sig då undangömda på ställen, der de kunna 

 vai'a skyddade mot uttorkning. När dagg afsatt sig eller i regnig 

 väderlek, men i synnerhet om natten (ty de äro mera specielt natt- 

 liga djur än de öfriga) äro de framme och då ända till tusentals 

 på en plats, på hvilken man ej under den torra soliga dagen är i 

 stånd att utan mycket noggrant sökande upptäcka ett enda individ 

 (jfr Malm Limac). På senhösten uppträda de till följe häraf oftast 

 i största mängd, åtminstone inom faunområdets sydligare delar under 

 Oktober och November månader. De hafva icke, såsom de flesta 

 andra mollusker, någon egentlig vintersömn, utan kunna de ut- 

 härda stark köld och förblifva blott i overksamhet, dolda i jorden 

 eller under nedfallna blad o. dyl., då denna är för sträng, färdiga 

 att framkomma så snart det blir omvexling i väderleken. De, som 



