63 



1. mulleri Moq.-Tand.: ater, carina dorsi pallide virente (svart 

 med en ljusgrön köl längs ryggen). Miill. Hist. Verm. p. 2. 



2. marginatus Moq.-Tand.: niger, ora lutescente, aurantiaco 

 vel coccineo ; suhtus albus (svart med gulaktigt eller rödt fotl)riun ; 

 under livit). Miill. Hist. Verm. p. 3. 



3. draparnäudi Moq.-Tand.: obscure rufus, ora lutescente (mörk- 

 röd med gulaktigt fotbräm). 



4. hicolor Moq.-Tand.: fusco-castaneus, ora subaui-antiaca (mörkt 

 kastanjebrun eller snarare tjärbrun, med rödgulaktigt fotbräm). 



5. cinereus, abdomine fasciis tribus atris, lateribus pallidis ; 

 sesquipallicaris (grå, Vj^ ^- ^'^"gj "^^d ljusa kroppssidor och tre 

 svarta längsband på bakkroppen). Mörch Syn. Moll. Dan. p. 10. 



Förckouist. Från tidigt ora våren till sent på hösten finnes 

 svarta trubbsnigeln i skogar och parker, oftast i fuktiga och lågt 

 belägna löfskogar med rik vegetation. Der ser man honom vanli- 

 gen på vägar och gångstigar då väderleken är fuktig och mulen, 

 men han är i synnerhet om nätterna i rörelse och uppehåller sig 

 nästan uteslutande på marken. Stundom förekommer han vid sjö- 

 stränder, på ängar och i trädgårdar. Han tilUaör l^åde bergstrak- 

 ter och slättbygd, men är vida sällsyntare i den sednare. Denna 

 snigel är ganska glupsk och lefver af både animalisk och vegetabi- 

 lisk föda. Såsom bevis på hans mycket utbildade luktsinne anför 

 Malm (efter Mörch), att om man på till och med en alns afstånd 

 ifrån honom lägger en bit surbröd, så ställer han genast sin kosa 

 åt detsamma och flyttar man brödstycket, så ändrar han straxt rikt- 

 ningen af sin gång. I sina rörelser är han trög, utom vid copu- 

 lationsakten, då han ofta visar stor liflighet. Han har den besyn- 

 nerliga vanan, att då han oroas, drager han kroppen hårdt till- 

 samman, men ligger icke orörlig (som A. rufus Lin.), utan vaggar 

 främre delen starkt och stundom hela timmar åt sidorna, hvarvid 

 han, liksom spejande, under främre kanten af manteln utskjuter 

 spetsarne af de öfre trefvarne. Af Férussac kallas denna art A. 

 empericorum, emedan qvacksalfvare fordom skola hafva begagnat 

 kalksekretionerna, som finnas under manteln, till beredande af ett 

 dråpligt medikament. 



Utbredning. I Sverige från Skåne åtminstone upp till West- 

 manland mer och mindre allmän. 3. dråparn, i Skåne vid Ring- 

 sjön (C. A. W.). 4. bicolor i Westergötl. i Slottshagen vid Göte- 

 borg, i Boh.-l. vid Ljungskile (A. W. M.). I Norge allmän åt- 

 minstone i Aggerhus stift (Friele) och i Bergens stift (Mårtens) 



