78 



lersta och södra Europa, med Atlantiska öarne (Azorerna, Madeira- 

 gruppen, Kanari- och Kap-Verd-öarne), hvilka utmärka sig genom 

 många, för dem egendomliga, mer eller mindre artrika Helix-griip- 

 per. Afrika är liksom Sydamerika fattigt på arter af detta genus, 

 men redan på öarne vid dess östra kust uppträda sköna egendom- 

 liga former, hvilka tilltaga i antal alltmera mot öster, tills de på 

 Filippinerna nå höjden af prakt i der Jjefintliga löfsnäckor af gr. 

 Cochlosfyla, CaUicoclilins, Coraski, CJtlorrea o. s. v. I östra delen 

 af Nordamerika finna vi en fattigare fauna än i Europa, emedan 

 läget mera motsvarar Sil)erien; jemte små mullsnilckor är det huf- 

 vudsakligen stora Pa fri I nior mer, som förherrska. Rika på egen- 

 domligheter Ijåde af arter och grupper äro öfverallt öarne, hvarvid 

 vanligtvis de mindre (iarne hafva de största formerna. Så är det 

 med Westindien. Talrika egendomliga grupper hysa de små Poly- 

 nesiens öar, men på dessa äro snäckorna oftast af små dimen- 

 sioner. 



2. De äldre konkyliologerna betecknade hit hörande snäckor 

 med det från klassikerna lånade namnet CochJea, hvilket äfven 

 Ljimé i början nyttjade för alla spiralvridna gastropoder. Seder- 

 mera införde han namnet Helix, hvilket slägte karakteriserades ge- 

 nom sin raångformigt inskurna mynning och innefattade de flesta 

 för honom bekanta både land- och sötvatten-mollusker äfvensom åt- 

 skilliga hafsmoUusker. O. F. Muller, (1774), som, i motsats till 

 Linné, mest fastade sig vid djurens skapnad, inskränkte detta namn 

 till de former x-edan Geoffroy (1751) och Adanson (1767) kallade 

 Cochlea, d. v. s. de som hafva yttre skal och 4 trefvare, af hvilka 

 de öfre äi'o ögonbärande. Från Linnés Helix åtskiljde han blott si. 

 Vertigo, Carycliium, BuccAnnm och Planorhis. Derigenom kommo 

 de flesta landmollusker att höra till Miillers genus Helix, hvars 

 arter han indelade i depressa3, globosfe, trochiformes, ovatse, conica?, 

 cylindraceae och turrita^. Bruguikre (1789-92) delade deremot 

 landsnäckorna i sådana, hvilkas mynning är längre än bred (Buli- 

 mus, ett slägte, som Scopoli i-edan 1788 afskiljt) och sådana, hos 

 hvilka detta icke är händelsen (Helix). Sedan uppmärksamheten 

 sålunda blifvit riktad på det onaturliga i så olika formers samman- 

 förande, började nya slägten år efter år afskilja sig från hufvud- 

 stammen, såsom Helidna och Sigaretum 1799 samt Janthina 1801 

 genom Lamarck, Viirina och Succinea 1801 samt ClausiUa och 

 Pnpa 1805 genom Draparnaud, Polyäonta och Anostoma 1807 

 genom Fischer. D'Audebard de Férussac återgick emellertid 



