85 



SJiahi stort, klotformigt, ofta med otydliga läugsband; vind- 

 ningarne 4 — 6, konvexa, den ytterste mycket stor, bukig; mynnin- 

 gen sned, måuformigt rundad ; munsömmen något utvidgad eller 

 rak, invändigt med en tunn läpp; spindelkanten tillbakaviken och 

 betäckande nafveln. De s. k. glandulce mucosce vanligen omkring 

 40 *). Epiphragnia kalkartadt. 



1. Dels på marken, dels krypande på trädstammar förekomma 

 hithörande snäckor, hvilka ;iro de största inom slägtet. I södra 

 och sydöstra Europa, Mindre Asien och Syrien förekomma många 

 arter, men hvar och en af dessa oftast inom små områden, så att 

 mycket sällan flera finnas tillsammans, utan ersätta de hvarandra i 

 de olika ländenia. Vestra delen af Medelhafsregionen är betydligt 

 fattigare på dessa snäckor än den östra. I Tyskland och länderna 

 norr derom finnes blott H. pomatia, hos oss, liksom på många au- 

 di'a ställen, införd och utplanterad. Såväl denna snäcka, som de 

 flesta af dess anförvandter, blefvo redan i de gamle romarnes tid 

 ansedda såsom läckerhet samt underhållna i egna s. k. cochlearia, 

 snäckgårdar, och ännu i dag äro de i alla katholska länder mycket 

 värderade såsom fastlagsmat, hvarföre de i många trakter förvaras 

 och underhållas i sådana snäckgårdar för att vintertiden, sedan 

 kalklocket för skalets mynning är bildadt, i stora partier dels torg- 

 föras, dels kringsändas, från Niirnberg i säckar och från flera 

 Schwabiska orter nedpackade i starka fat, på Donau till Wien och 

 från Schweitz till Itahen. Detta gäller isynnerhet om H. pomatia. 

 Enligt Hartmann hade nilstan hvarje kloster i Schweitz sin egen 

 snäckgård och kapuzinerklostret i Appenzell hade en sådan, som 

 beqvämt kunde hysa 12 — 15,000 stycken, hvilka de fromma fäderna 

 årligen uppåto. 



2. Det stora Helix-slägtets typiska arter höra hit, hvarföre 

 namnet Helix måste bibehållas för dem, om slägtet för öfrigt upp- 

 löses i flera genera. Férussac (Tabl. Syst. 1822) räknade dem 

 till subgenus Hclicogena; Leach hade redan förut (i mskrpt) upp- 

 ställt ett eget genus Pomatia (och kallat H. pomatia för Pomatia 

 anticjuorum), hvilket Beck (Index Moll. 1837) antager (med nam- 

 net Pomatia pomatia för vår hithörande snäcka) ; Risso (Hist. nat. 

 Europ. mer. 1826) bibehåller Férussacs namn, men höjer det till 



*) Här vidröras endast undantagsvis djurens anatomiska förhållan- 

 den, hvilka skola fullständigare afhandlas i ett särskildt, med plancher 

 försedt, arbete. 



