91 

 2. ||«lix uemoralis (Muller). 



Testa subglobosa, strlata, anfractu ultimo antice desccndente ; 

 apertura late angulato-hfnuris; peristoma margine exteriör e 

 nigro-linibato , colmnellari nigro, intiis callo crassiuscido carneo 

 limhatmn. (Sagitta longa, recta, aciebus acuiis. Glandulm 

 imicosce tttrmqne ccecis 3-\-2; canali excreiorio communi hrevis- 

 sinio.) Diam. 20 23, alt. 16—17 mm. 



Helix nemoralis Muller Verm. Hist. II (1774) p. 46. Nilsson 

 Hist. Moll. Su. (1822) p. 19. Rossmå^ssler Iconogr. I (1835) p. 57, 

 f. 5. Pfeiffeu Monogr. Helic I (1848) p. 276 pr. p. ; III (1853) p. 

 195. Fkiele Norske Moll. (1853) p. 10. Moquin-Tandon Moll. Fr. II 

 (1855) p. 162, t. 13, f. 1—6. Jeffreys pr. p. Brit. Conch. I (1862) 

 p. 185. Westerlund Sv. Moll. (1865) p. 56; Synopsis critica moll. 

 (1870) p. 38. - Helicogena nemoralis Mörch Syn. Moll. Dan. (1864) 

 p. 24. — Tachea nemoralis Westerlund Coll. Typ. Moll. Su. (1868) 

 n:o 42. 



Djuret gulgrått, gulgrönt eller svartgrått, på sidorua öfver 

 foten ofta gulfläckigt; hufvudet, trefvarue och ett band från dessa 

 på hvardera sidan om nacken svarta, emellan hvilka band går långs 

 ryggen stundom en hvit, upphöjd linea; fotsulan fi'ån ljust gulgrå 

 ända till nästan svart. Kärlekspilen fin, lång, rak, med 2 breda 

 och 2 smala, i kanterna skarpa sidolister längs spetsen. 



Skalet nästan klotformigt, glänsande, starkt, genomskinande. 

 på tvären oregelbundet strimmadt, stundom med fina rynkor eller 

 veck samt smärre i rader ställda hopträngda urgröpningar, strie- 

 ringen isynnerhet tydlig på siste vindaingen ; skalet till färgen ci- 

 trongult, rosenrödt eller kastanj ebrunt, enfärgadt eller vanligen med 

 5 mörkbruna längsband, af hvilka de båda öfversta äro smalast 

 och ljusast, de båda understa alltid bredast och mörkast; genom 

 bandens försvinnande eller sammansmältning tippkomma en mängd 

 individuella variationer ; några af banden sammanflyta oftast full- 

 komligt, så att gränserna emellan dem ej synas; vanligen försvin- 

 ner det andi'a bandet först, derefter det första, sedan det fjerde, 

 så det femte och sist det tredje, hvilket högst sällan försvinner före 

 det ijerde eller femte; vinäningarne 5, de öfre mycket svagt kon- 

 vexa. den siste nära mynningen nedböjd; sömmen grund; mynnin- 

 gen sned, bred och något kantigt månformig, utvändigt med mörk 

 kant och bakom den med ett gult band; munsömmen vidgad, in- 

 vändigt mörkt kastanjebrun, derinom med en rödgul stark läpp, 

 ytterkanten bågformigt böjd, bildande en tydhg vinkel vid öfver- 



