110 



hvilka öfver 80 arter äro tagna. Norr om Pyrenéerna, Alperna 

 och Karpatherna gå jemförelsevis få, i det inro af landet blott 3 — 4 

 arter, men från Medelhafsländerna sprida sig flera uppåt Atlantiska 

 hafvets kuster, så att ännu i Frankrike finnas 16 arter. Öfver 

 Brittiska kanalen gå blott tre (H. virgata, capcrata och ericeto- 

 rum), till Nordsjöns och Östersjöns kuster 4 arter, nemligen H. 

 ericetorimi till Jylland och Sjelland (v. Siemaschko upptager den 

 äfven för trakten kring S:t Petersbui'g, hvilken uppgift dock v. 

 Middendorff di^ager i tvifvelsmål), H. canäicans till södra Norge 

 samt H. siruifa till Öland. Alla arter af denna grupp utmiirka 

 sig genom sin ofantliga variationsförmåga, som gör dem till de 

 svåraste att bestämma, åtskilja och begränsa troligen af alla land- 

 snäckor. Typiskt hafva de, liksom öfriga med band försedda Heli- 

 ces, fem band, af hvilka äfven här det tredje oftast bibehåller sig 

 längst; men då bandens antal hos andra arter genom sammanfly- 

 tande eller försvinnande förminskas, ökas hos dessa bandens antal 

 genom delning, vanhgen så, att de två öfversta genom tvärlinier 

 upplösas i fläckar och de två nedersta genom längslinier förvand- 

 ' las till flera mycket smala l)and. Liksom dessa snäckor äro syn- 

 nerligen svåra att af skalet bestämma och begränsa, så äro de äf- 

 ven mycket ringa kända (ja noch gar nicht viel mehr alls nicht : 

 Rossm.). Hos dem iir det alldeles nödvändigt att understödja ka- 

 raktererna hemtade från skalet med sådana från djurets inre delar 

 och Rossmässler framhåller såsom isynnerhet vigtiga de s. k. kär- 

 lekspilarne. Dessa äro hos en del arter till antalet två, hos andra 

 blott en. 



2. Till följe af de hithörande arternas talrikhet i Europa och 

 oaktadt deras stora variationsförmåga såväl i afseende på skalets 

 form och färg, som djurets inre delar, blefvo dessa former redan 

 tidigt och sedan af de flesta forskare sammanställda till en grupp. 

 Studer (System. Verzeichn. 1820) förde dem till afd. D,b (shal 

 Jwitt, ogenom sldnligt, handadt eller strecMeclmadt, med skarp, men 

 docJc med läpp försedd, mynningl-ant) af si. Helix; Fkrussac (Tabl. 

 Syst. 1822) till subgenus Helicella, gruppen Heliomanes (ett namn, 

 som har afseende på dessa snäckors kärlek till soliga platser). Den 

 ytliga likhet de hafva med de dem i sjelfva verket så olika Zonites- 

 arterna gjorde dock att Leäch delade dem emellan sina genera 

 Theha och Zonifes, Risso emellan TJieha och Helicella, Fitzinger 

 emellan Ilclicapsis och Oxycidlus, hvarigenom flera kommo på för 

 dem alldeles oriktiga platser. År 1837 gaf Held dem namnet 



