113 



7. Uelix candicans Ziegl. 



Tcsta convexo-depressa, candida, nitida, striatula, linds pal- 

 lide rnfis circumdafa; spira vix vel paullvhim elata, a^yice fusca; 

 a nfr. 6, pJamdaii, fttsco-fasnaii, tdtlmus muUo major, sat forfe 

 accresccns, dcpressittsculus, anfice non deseendens; timhilie^is nie- 

 diocris, pervins; apertura lunato-rotundata, magna; peristoma 

 simj)lej\ infus siitiiliier lahiatnm, warginihtis opproximatis. Diam. 

 maj. 16, min. 13, alt. 9 mm. 



Helix candicans Ziegler, Pfeiffek Monogr. Helic I (1848) p. 164. 

 E. v. Mårtens Binnenmoll. Norw. in Malak. Bl. III (1857) p. 89. 

 Albers Heliceen ed. 2 (1860) p. 110 & 114. — HeJix ohvia Zieglek, 

 H.4RTMANN Erd- u. Siissw.-Gasterop. (1841) p. 148. Pfeiffer Monogr. 

 Heliceor. I (1838) p. 102. Gredler Tirols Concliylien I (1856) p. 58; 

 Nachtr. p. 287; Nachlese in Verh. zool.-bot. Gesellsch. in Wien 1869 

 p. 910 (ex. spec. numer, ab auctore ipso missis! H. obvia v. candi- 

 cans Gredler forma est concolor). Bielz Faiina Moll. Siebenb. ed. 2 

 (1867) p. 79 (ex. spec. numer, ab auctore missis!). — Helix ericeto- 

 rum Stein Sneck. u. Musc. Umgeg. Berl. (1850) p. 38, t. 1, f. 18 

 (teste Schmidt). Westerlund Synopsis critica moll. (1870) p. 47. - 

 Helix dejecta Rossm. Icon. f. 520. 



Djuret litet, smutsigt hvitt, med två gråaktiga streck på ryg- 

 gen ; öfre trefvarne mörkgrå. De två Imrlelspilarne äro nästan 

 4'/2 mm. långa, mycket fina, nästan raka och långsamt afsmaliiande 

 till en spets utan kanter (Bielz). 



Slrdef nedtryckt, på öfre sidan temligen hvälfdt. med en fast, 

 porslinsartad. glänsande yta, rent hvitt, fint tvärstrimmadt, oftast 

 med flera, till antal och bredd mycket föränderliga bruna längs- 

 band, af hvilka de nedersta alltid äro smalast, ej sällan upj)lösta i 

 långsgående rader af fläckar; spiran blott ringa konvex, öfverst 

 enfärgad mörk; vindningarne 6, plattade, den ytterste mycket större 

 än den föregående, temligen hastigt tilltagande, tydligen nedtryckt, 

 framtill icke nedböjd; nafveln medelmåttig eller något vid, tydligt 

 visande hela spiran; mynningen stor, rundadt månformig, något 

 bredare ån hög ; mimsömmen rak, skarp, invändigt, temligen afläg- 

 set från kanterna, med en otydligt begränsad hvit läpp. 



Vörckouiiiicr på för solen utsatta bergssluttningar eller kullar, 

 på magra ängar och betesmarker, alltid många tillsammans på mar- 

 ken, bland gräset, eller sitta fastkhbbade på växtstjelkarne. 



Itbrcduillg. I Norge är ett dödt exemplar taget i en skog 

 vid Kristiania af prof. Saks (enl. v. Mårtens); i Zirkonbrottet vid 



Fauna MoUusconim. ' 8 



