120 



Skalet nedtryckt, hvasst köladt, oregelbundet tvärstrimmadt, 

 tätt och fint, men tydligt och vackert betäckt med små runda upp- 

 höjningar eller chagrineradt såsom skälskinn, starkt, nästan opakt, 

 föga genomskinligt, hornbrunt, med mörkare bruna tvärgående fläc- 

 kar och på hvardera sidan om kölen ett brunt läugsgående, mer 

 eller raindi-e tydligt baud; på undre sidan stundom mer konvext 

 än på öfre, med rostbruna strimmor; vindn. 5, något plattade, den 

 siste vid mynningen starkt nedböjd; sötnmen smal, men skarpt ut- 

 präglad; nafveln vid och djup; niynnmgen horizontal, oval, vid 

 kölen vinklad eller med en rännformig fördjupning; iminsömmen 

 vidgad, hvit, sammanhängande på myuningväggen ; spindelkanten 

 tillbakaviken, ytterkanten nästan rak, hvass. Den yngre snäckan 

 är mycket olik den fullväxta. Skalet är ofvan nästan alldeles platt, 

 så att kölen är belägen nästan vid öfversta kanten, på undre sidan 

 är det starkt konvext, liksom uppblåst; nafveln upjjtill temligen 

 vid, men vid andra vindningeu går ett litet hål djupare (''testa 

 umbilico perforata" Lin. H. alb.); mynningens kanter icke samman- 

 hängande på myuningväggen, den yttre rak, kort, spindelkanten vid 

 nafveln bågböjd, sedan nästan rak, hvarföre mynningens form blir 

 hälft hjertlik ("apertura dimidiato cordata" Lin. H. alb.). 



1. alhina (Junior =:= HeUx alheJla Linné Fauna Su. cd. "2 p. 

 526). Sk. hvitt eller hvitaktigt. 



Sinisfrorsa (sk. venstervridet). 



FörekoiHUicr isynnerhet i bergiga trakter, emellan stenarne i 

 gamla murar, i springorna af fuktiga klippor, äfven, ehuru mera 

 sällan, på gamla trädstammar eller under barken på gamla stubbar, 

 såväl på urberg som i kalktrakter, ehuru mindre allmänt på de 

 förra, äfvensom den der är af ringare storlek och har tunnare skal. 

 — Linné trodde att denna snäcka kuude genom gnagande eller 

 sugande upplösa kalksten (''rodit lapidem calcareum, uti Teredo 

 ligna") och fördenskull gaf han den namnet lapicida (lapis-cfeda). 



Dtbrcdiliug. Uti ingen trakt af södra och mellerjsta Sverige, 

 der kalkstenslager finnas, saknas denna snäcka, men är deremot 

 sällsynt i eller främmande för de delar, som hvila på urbergsgrund. 

 Mer eller mindre allmän är densamma i Skåne (högst ymnig i 

 branterna mot hafvet på Kullaberg: Nilss.), på Öland, Gotland 

 (dock icke funnen sydligare än skogen Gyllauen : Lindstr.), i vissa 

 delar af W.Götl. (ss. i Göteborgstrakten: Malm, Kullaberg, östra 

 sluttningen högst ymnig: C. L., Mösseberg o. s. v.), i O.Göfl. (i 

 synnerhet på Omberg), i Nerike (utom kalkstenstrakterna på få 



