159 



Algier, Azorerna och Kanariöariio, samt till Kuba och Valparaiso. 

 Något öfver 40 arter äro beskrifna, af hvilka 16 — 17 tillhöra Eu- 

 ropa och lika många N. Amerika. 



2. Af Férussac blifva liithörande former med Zonifes sam- 

 manställda såsom en grupp VerticilU under hans subgen. HeliceUa; 

 1837 fördelades de af Fitzinger i tre genera: Diseus (typ H. ro- 

 tundata), Gon//odiscus (typ H. solaria) och Pyramidida (typ H. 

 rupestris). Från samma år datera sig äfven de synonyma slägt- 

 namnen Patula Held (typ. H. rotundata, pygmeea, rupestris), Eu- 

 ryomphala Beck (med ohka typer) och DeJomphahts AaASSiz, Char- 

 PENTiER (typ. H. rotundata, pygmjea), hvilka namn sedermera alla 

 blifvit begagnade af olika författare för denna grupp. 



(26.) Helix rupestris Dräp. 



Testa dcprcsso-turhinafa ad frocJioidea, minute striata, seri- 

 cina, fusco-cornea; an fr. 5, convexi; sutura profunda disjuncU, 

 ultmms antice non descendens; umhilicus vel mediocris vel an- 

 gushts, pervms; apertura roUindata; peristotna simplex, acu- 

 fun/, rcdum. Diam. 3, alf. 2 mm. 



Helix rupestris Draparnaud Tabl. Moll. (1801) p. 71. Rossmässler 

 Iconogr. Ylir (1838) p. 38, f. 534. Pfeiffer Monogr. Heliceor. III 

 (1853) p. 82. Moquin-Tandon Moll. Fr. II (1855) p. 195, t. 15, f. 

 10—13. Jeffreis Brit. Conch. I (1862) p. 220. — Diseus rupestris 

 MöRCH Syn. Moll. Dan. (1864) p. 16. 



Djuret blåsvart, på sidorna och på fotens undre sida något 

 ljusare ; öfre trefvarne mycket korta, tjocka, cylindriska, i spetsen 

 mycket trubbiga, de nedre knappast synliga; foten rundad framtill 

 (Jeffr.). 



SJcalet på öfre sidan mer eller mindre upphöjdt, ofta snurr- 

 formigt, ofta ganska nedtryckt, mörkbrunt eller hornfärgadt, tätt 

 och fint tvärstrimmigt och derför sidenglänsande, med nästan cirkel- 

 rund omkrets; vindn. 5, mycket långsamt tilltagande, starkt kon- 

 vexa, den siste hos unga ex. trubbigt kantig, slutligen fullkomligt, 

 trind, framtill icke nedböjd; sömmen ganska djup; nafveln medel- 

 måttig eller trång, djup; mynningen hästskoformig eller rundadt 

 månformig; munsömmen enkel, hvass, rak. 



Förckoniuicr isynnerhet i bergiga kalktrakter, på murar, vallar 

 och ruiner af fästningar, på klippor, under stenar på sandkullar 

 o. s. v. I Tyskland har man funnit den på fältspatklippor (Jeffr.) 

 samt på in-berg och sandsten (Mart.). Enligt Montagu älskar 



