169 



Bulimus montanus Draparnaup Hist. Moll. (1805) p. 74, t. 4, f. 

 22. RossMÄssiER Iconogi\ I (1835) p. 86, f. 41. Pfeiffer Monogr. 

 Heliceor. II (1848) p. 120. Moquin-Tandon Moll. Fr. II (1855) p. 289, 

 t. 21, f. 1—4. Jeffreys Brit. Conch. I (1862) p. 237. J. E. Zetter- 

 STEDT Öfvers. Vet. Akad. Förliandl. 1864, p. 339. — Ena montana 

 Westerlund Sv. MoU. (1865) p. 60. — Bulimimis montanus Wester- 

 LUND Coll. Typ Moll. Su. (1868) n:o 48; Synopsis critica moU. 

 (1870) p. 62. 



Djitret temligeu groft och af samma längd som skalet, gulgrått 

 eller gråbrunt, på ryggen och öfre trefvarne mörkast ; öfre tref- 

 varne grofva, nedtill mycket tjocka och derföre nästan koniska, 

 genomskinaude, tätt chagrinerade, de nedre mycket kortare, nästan 

 släta; foten icke fransad, framtill tvär, baktill långt utdragen, men 

 i spetsen trubbig. 



SJcalet aflängt koniskt, något bukigt, genomskinaude, svagt 

 glänsande, brungult, tätt, men oregelbundet tvärstrimmadt, dessa 

 strimmor ojemna af fina och täta upphöjningar eller gryn, sanno- 

 likt uppkomna genom fina, men af brutna spiralstrimmor; rindn. 

 7 — 8, temligen långsamt tilltagande, svagt konvexa, den siste ut- 

 görande något mer än ^/3 af hela skalet; sömmen föga djup, fram- 

 till uppstigande ; nafrelfåran upptill vid ; mynningen bredt ägg- 

 rund, genom mynningväggen upptill snedt afbruten och derföre 

 spetsig ; munsömmen isynnerhet vid den nästan räta spindelkanten 

 starkt tillbakaböjd, invändigt med en rödaktig, lefverbrun, ända till 

 chokoladfargad (hos bländingar och gamla döda ex. hvit) platt läpp ; 

 ytterkanten nedtill starkt bågböjd. 



Fön'k(M!8Mici' i fuktiga och skuggrika löfskogar, i täta busksnår, 

 på trädstammar, gärdesgårdar, gamla stockar, uuder buskar, bland 

 multnande löf, mossa och småqvistar eller under stenar o. s. v., 

 helst i bergstrakter, stundom i trädgårdar. Hos oss är den blott 

 funnen på bergssluttiiingar på lerjord. I Siebenbiirgen förekommer 

 den helst i sådana bokskogar, som äro blandade med barrträd, och 

 stiger der öfver barrskogsregionen. Öfverallt är den lokal, men 

 ymnig på det ställe, der den finnes. Unga snäckor äro ofta be- 

 täckta med jord och exkrementer, liksom hos B. obscurus. Djuret 

 är mycket långsamt och trögt samt skyggt, så att det vid minsta 

 vidrörande drager sig in i skalet. Det afsöndrar ymnigt ett vatten- 

 klart slem och fasthänger starkt vid glatta föremål (M.-Tand.). 



Utbrcdiihjg. I Sverige upptäcktes denna snäcka hos oss 1864 

 af stud. O. A. Andersson i Småland vid Rosenlund, ^/g mil från 

 Jönköping, der den förekommer temligen talrikt på branta slutt- 



