185 



de TAcad. de Paris 1743) fastade uppmärksamheten på detta märkvär- 

 diga organ, och Muller beskref noga (i Verm. Hist, 1774, p. 117 & 121) 

 både form och funktion hos detsamma, som han kallade "ossiculus." 

 Draparnaud upphöjde det 1805 till slägtkarakter och kallade det clausi- 

 lium eller osselet élastique. Sedermera hafAa J. S. Miller (1822), Vallot 

 (1835) RossMÄssLER (1835), Cailliaud (Journ. Conch. 1853) m. fl. närmare 

 granskat detsamma och nu sist har W. v. Vest i sin afh. "Ueber den 

 Schliess-Apparat der Clausilien" (Verh. u. Mitth. des Siebenb. Vereins fiir 

 Naturw. 1867) lagt hufvudsakligen detta organ till grund för gruppindel- 

 ningen i sitt system. Detta clausilium finnes djupt inne i mynningen 

 under ryggsidan af sista vindningen och består af två delar: sicifva och 

 skaft. Skifvan är ett platt, utdraget, på längden hvälfdt skal, på öfra 

 sidan konkav, på den inre konvex (hela clausiliet af Miller liknadt vid 

 en sked), tjockast vid kanten, än mycket längre, än mycket kortare än 

 skaftet och med den nedre fria ändan afrundad, tillspetsad eller djupt 

 urnupen. Från skifvaus öfre ända utgår det mycket smala, tunna och 

 elastiska skaftet, som vrider sig spiralformigt uppåt omkring pelaren 

 (columella), emellan skalets allt plattare och trängre stående lameller, 

 tills det slutligen fäster sig vid pelaren. Skifvan är mycket bräcklig, 

 hvit och genomskinlig, med glatt, glänsande yta, lik glaceradt porcellain, 

 liksom skalet bildad af kolsyrad kalk. Änini bräckligare är det fina, 

 nästan broskaktiga skalet. Clausiliet har samma ändamål, som locket hos 

 mollusca operculata, nemligen att utestänga fiender och skydda djuret mot 

 skadliga väderleksförhållanden, men de skilja sig högligen derigenom, 

 att locket är fästiflt på, men clausiliet alldeles skildt frän djuret. Då 

 detta drager sig tillbaka i snäckan, böjer det elastiska skaftet sig af sig 

 sjelft nedåt, hvarigenom skifvan fullkomligt tilltäpper den, genom en 

 inuti gommen stående krökt lamell, förut trånga öppningen. Då djuret 

 åter utkryper, skjuter det med ryggen clausiliet upp emellan de båda 

 lamellerna, och har då fri passage till mynningen. Clausiliet är således 

 egentligen en dörr, försedd med ett elastiskt dragband. Om man med 

 en fil borttager ryggsidan af siste vindningen hos en snäcka, så har man 

 clausiliet genast framför sig och man kan då medelst en nål lätt öfver- 

 tyga sig om dess rörelser och om skaftets elasticitet. Sättet huru clau- 

 silium bildas hörer ännu till de många olösta gåtorna i naturen. Att det 

 blott finnes i mynningen kan ej öfverraska oss, då endast eller hufvud- 

 sakligen der veck och lameller bildas, men huru ett så afsöndradt, men 

 likväl på ett ställe fastsittande skalstycke kan bildas af manteln, är ännu 

 ej förklaradt. Hvad hvar och en kan observera är, att den vid columella 

 fastade nedre ändan af skaftet först bildas, ty endast denna del finnes 

 hos icke fullvuxna individer, men då skalet är färdigt och skaftet utväxt, 

 bildar sig vid dettas fria ända den skedbladformiga skifvan. 



Anm. 2. För skiljandet af de talrika arterna inom detta lika in- 

 tressanta, som svåra slägte, hemtas karakterer hufvudsakligen från de 

 lameller och veck, som finnas i skalets mynning. Vid dennas öfre kant, 

 straxt till höger om den smala s. k. mynningbuJcten (sinulus), hvilken 



