186 



är en liten, till form och utseende olika, längst till venster belägen, af- 

 söndrad del af mynningen, finnes den of re lamellen (lamella supera). 

 För artåtskillnaden är det af vigt att iakttaga denna lamells form (om 

 den är hög eller lag, spetsig eller trubbig o. s. v.), dess lörhållande till 

 spirallamellen (om dessa äro förenade eller skilda) och till munsömmen 

 (om lamellen uppnår denna, i hvilket fall den tillika tilltager i tjocklek, 

 eller icke uppnår den, då lamellen är mest upphöjd på midten, men vid. 

 ändan tillspetsad — hvilket sednare är händelsen med arterna af de för 

 vår fauna främmande gruppernn Alopia och Medura, hvaremot öfre la- 

 mellen hos alla öfriga Clausilier, utom hos några få arter af grupp. Mar- 

 pessa och Delima, är förenad med munsömmen). Vid högra sidan af 

 mynningen, på midten af spindeln, är den nedre lamellen (lamella infera) 

 fästad, vid hvilken man iakttager, om den ligger långt inne i mynningen 

 eller är framdragen mot kanten, hvilket beror på clausiliets beskaffenhet, 

 till hvilken man kan temligen noga sluta af lamellens form och läge. 

 Bummet emellan lamellerna (spatium interlamellare) är än slätt, än för- 

 sedt med en eller flera finare lameller. Bakom och nedom den nedre 

 lamellen går tvärs öfver spindeln spindelvecket (plica columellaris), som 

 aldrig saknas, men af hvilket icke mer blir synligt i mynningen än en 

 liten del, som hos olika arter sträcker sig olika långt fram på inre sidan 

 af lamellens nedre ända. Mer eller mindre parallelt med munsömmen 

 finnes inuti gommen en hvit eller brun, glänsande kallositet eller gom- 

 valk (callus palatalis), från hvilken hos flera arter (af grupp. Iphigenia 

 och Idyla) en smalare fortsättning sträcker sig inåt svalget. Denna kal- 

 las vanligtvis nedre gomvechet (plica palatalis infera),to^en är icke annat 

 än en af pålagrad kalksubstans förstärkt och ljusare färgad upphöjning 

 (i närvarande arbete kallad husalvalk, callus basalis), motsvarande en 

 långsgående fördjupning på nacken (nackfåra), och underkastad en för- 

 änderlighet, som icke tillkommer något verkligt gomveck. Alla hittills 

 omtalade lameller och veck äro tydliga i mynningen, men de öfriga 

 kunna antingen alls icke eller blott otydligt skönjas framifrån, hvaremot 

 de hos de flesta arterna synas på yttre sidan af siste vindningen genom- 

 skimra såsom gula och hvita linier *). Hos många arter (särdeles hos 

 de extraskandinaviska grupperna Medora och Delima) finnes tätt under 

 sömmen en fin och lång, med densamma parallel, mer eller mindre tyd- 

 lig list, oäkta gomveck (plica spuria), hvilket icke, såsom de öfriga vec- 

 ken och lamellerna, tillhör tillslutningsapparaten, utan sannolikt blott 

 tjenar att gifva mera styrka åt den tunna skalväggen. Något längre in 

 på mynningväggen och likaledes parallelt med sömmen löper en annan 

 fin list, spirallamellen (lamella spiralis), som tillkommer alla Clausilier, 

 äfven om den hos några, mycket få, arter temligen oblitereras. Denna 



*) Då snäckans skal antingen är så tjockt eller så mörkt, att dessa 

 linier ej der framträda, blifva de tydliga, om man bestryker den del af 

 skalet, der de skola finnas med en droppe svafvelsyra eller salpetersyra 

 och straxt sköljer den med vatten. 



