224 



arter, om li vilka ingen tvist kan ifrågakomma, och han; skiljer äfven 

 emellan de båda förstnämnda såsom Cl. rugosa och Cl. nigricans. Under 

 den förra upptager han dock (från södra Frankrike och Savoyen) en var. 

 anceps "a Cl. nigricante vix distiuguenda," hvilken form möjligen är den 

 ofvan upptagna Cl. bident.- subrugosa, ehuru denna synes bilda ett mel- 

 lanting emellan Cl. rugosa var. minor "Cl. parvulae affinis" och Cl. rug. 

 var. reboudi, båda från södra Frankrike. Den typiska Cl. rugosa har 

 ljusare, smalt, långsträckt skal, med 12—14 vindningar, är temligen groft 

 strimmad, och ganska starkt strigillerad. Utom häri öfverensstämmer 

 vår form genom sitt starkt krökta månveck, långa gomveck, nedre la- 

 mellens form, nackens grofva striering o. s. v. Denna utgör således en 

 ny föreningslänk emellan de båda formerna, hvilkas extremer dock äro 

 så betydligt olika. 



Gen. Balea Prideaux. 



Testa turrito-conica vel fusiformis, sinistrorsa; ap er- 

 tur a semi-ovalis vel snhpyriformis; columella simptex; 

 paries aperturalis lamella parva prope insertionem mar- 

 ginis externi munitus. 

 Djuret är långt och smärt, med temligen korta trefvare och 

 något bred fot. 



Skalet venstervridet, spolformigt klubblikt eller utdraget torn- 

 likt, uppåt långsamt afsmalnande, nedtill temligen tvärt afrundadt, 

 tunt, regelbundet strimmadt, ofta med grå streck, såsom hos flera 

 Clausilier; vindningarne högstil, långsamt tilltagande ; mynningen 

 hälft oval eller nästan päronformig, utan lameller och tänder ; mun- 

 Sömmen tunn, med sammanhängande, olika kanter, liksom ofull- 

 ständig; på mynningväggen höjer sig oftast hos den fullbildade 

 snäckan en liten hvit, tandlik knöl vid yttre vinkeln. 



1. I bergsspringor, i remnor i murar, under trädrötter, under 

 lossnad bai*k, emellan stenar i stengärdesgårdar, efter ett mildt regn 

 äfven krypande på trädstammarna och klipporna, förekomma hithö- 

 rande snäckor. Typen och länge enda arten är Linnés Turbo per- 

 versus och ofvanstående slägtkarakterer hafva endast afseende på 

 denna och dess närmaste anförvan dter. Blott en utdöd art är fun- 

 nen och förekommer den i eocenformationen. 



2. Liksom begränsningen af detta genus sedan länge varit 

 och ännu är en stridsfråga emellan vetenskapsmännen, kanske till 

 ej obetydlig del en "smakfråga," så har äfven den art, på hvilken 

 det är grundadt, i äldre tider blifvit förd till många skilda slägten. 

 Linné (Syst. Nat. X och Fauna Su.) räknade den till sitt genus 



