249 



Förekommer på soliga, med buskar beväxta bergsluttningar, i 

 den torra myllan, bland gräs och mossa, eller fästad under smärre, 

 på en mossig kalkhäll kringströdda, stenflisor, eller i sällskap med 

 P. muscorum, C. lubrica, H. costata vid foten af gamla murar, 

 stundom i den uppmultnade veden i gamla trädstubbar. 



Utbredning. I Sverige upptäcktes denna snäcka (i juli 1862) 

 af C. Hartmän vid ett kalkbrott nära byn Kofsta i Glanshammar 

 s:n i Ncrike (en kort, mycket finstrimmig form : P. IcBviuscula 

 KiJST.) ; sedermera är den tagen i O.Götl. på Omberg (enl. prof. 

 LiLLJEBOEG i br.), i Wcstmanl. på backar vid Westerås (C. H. J.), 

 i Upland vid Harg (G. E.), på Gotland på klinten i Wisby, Stora 

 Karlsö och Skälsö, oftast tillsammans med, men vida talrikare än 

 P. costulata (Lindström). I Norge är arten funnen på bergväg- 

 garne vid Aggershuus fästning nära Kristiania af kand. A. Boeck 

 enl. prof. Lilljeborg (mina ex. frän denna lokal äro ovanligt stora). 

 I Danmark, Halfön, i en graf vid Sandvig nära Flensborg (Fri- 

 edel). 



Denna lilla snäcka har en vidsträckt utbredning. Den finnes 

 i hela Algier ; i Europa på Pyrenéernas södra sluttningar, i Kata- 

 lonien i Spanien, i Algai"bien och Tras-os-Montes i Portugal, på 

 Korsika, hela öfre Italien, Illyrien, Dalmatien, Böhmen, Siebeubiir- 

 gen, Grekland (Athen och särdeles ymnig i det inre af Epirus), 

 vid Kiew i Ukraine, vid Moskwa och Smolensk, i de flesta delar 

 af Tyska staterna, i Schweitz, nästan hela Frankrike, Belgien och 

 på spridda ställen i Storbrittannien (nordUgast Skye). 



Anm. J. GwYN Jeffreys (Brit. Conch. I p. 271) anser denna och 

 föregående vara en och samma. Visserligen Hkna dessa snäckor hvaran- 

 dra mycket, men äro dock ganska säkert specifikt skilda. P. minutis- 

 sima har tvärribborna mycket tätare, hvarigenom skalet ser mycket fi- 

 nare strieradt ut, munsömmen är tunn, svagt utböjd, utan den starka, 

 glänsande callus, som finnes synnerligen inom ytterkanten hos P. costu- 

 lata, och med endast en svag antydan till den ljusgula valk, som går 

 tvärsöfver nacken hos den sednare. Att P. costulata icke kan vara iden- 

 tisk med P. doliolvm (Brug.), som C. Pfeiffer förmodar och hvartill 

 äfven Nilsson gifvit anledning, derigenom att han, ehuru med "?", i sy- 

 nonymien upptagit P. dol. Dräp. Hist. Moll. p. 62, t. 3, f. 41, 42, torde 

 hvar och en lätt inse, som vet huru betydligt den sednare skiljer sig 

 genom skalets storlek (1. 5 — 6, br. 3 mm.) och form (uppåt bredare än 

 nedåt), 9 vindningar, 1 -2 tydliga tänder på spindelkanten o. s. v. 



