278 



uppsväldt, trubbigt hufvud; sidohakarne af första ordningen 18, 

 fullkomligt öfvereusstämmande med midtelhaken ; sidohakarne af 

 andra orda. 12, med bred, kort bas och hufvudet försedt med 1 — 4 

 spetsar; liälcens mellersta del smalast, sidoskänklarne breda. 



Snäckan alltid högervriden, äggrundt aflång eller koniskt spol- 

 formig, mot spetsen betydligt afsm alnande ; vindn. 1 — 8; mynnin- 

 gen aflångt oval, med många lamellika tänder; mu.nsönimen tillba- 

 kabujd. 



1. Den ännu enda till detta slägte hörande arten liknar till 

 lefnadssätt särdeles mycket Clausilierna. Liksom dessa lefver den i 

 stora sällskaper på klippväggar, isynnerhet sådana, som bestå af 

 kalk. På träd är den aldrig funnen. I allt detta öfverensstämmer 

 den med gruppen TorquUla af slägtet Picpa, livars arter till skalets 

 beskaffenhet och utseende stå vår art ytterst nära. Dessa Torquilla3 

 hafva emellertid ett annat utbredningssträfvande än Clausilierna, ty, 

 i motsats till dessa, som tillhöra sydöstra Europa, äro Puporna fö- 

 reträdesvis talrika i den södra och sydvestra delen, såsom på öarne 

 i Medelhafvet, i Italien, Spanien, södra Frankrike, Schweitz och 

 sydligaste delen af Tyskland, äfveusom de aftaga ännu hastigare 

 mot norden, äu de förra, så att i Frankrike, norr om Auvergne och 

 Dauphiné, finnas blott tre arter, Pupa frumentum, variahilis och 

 secale jemte Alloglossa avenacea, af hvilka blott de två sednare gå 

 ännu nordligare, nemligen P. secale till England och Alloglossa 

 även. till Bornholm, samt i Sverige till Öland, Gotland och Öster- 

 götland (58— 59«). 



2. Samma art, Beuguiéres' Bulinius avenaceus (Encycl. VI: 

 U, 1792, p. 355), som ligger till grund för detta nya genus, utgör 

 äfven typen för TorquiUa, subgenus af det omfattande slägtet Gli- 

 schrus (subgenera : Limax, Hyalina, Tapada, Helix, Bulimus, Pupa, 

 Torquilla och Clausilia) hos Studer (Syst. Verz. 1820), sednare 

 såsom subgenus af Pupa upptaget af Fitzinger och Beck. Om 

 anledningen till och grunderna för det nya slägtet säger IjIndström 

 anf. st.: "Tungbeväpningen afviker fullkomligt från den man ser hos 

 alla öfriga Helicea och liknar mest den typ, som är rådande bland 

 AurictiUdcp. Hakarnes bas är utdragen till ett långt, smalt, nästan 

 jemnbredt skaft. Hufvudet är ovalt, mot midten uppsväldt och vid 

 kanterna insänkt. Spetsen är trubbigt afsmalnande. Med den nit- 

 tonde sidohaken af första ordningen börjar bakhufvudet att få en 

 på yttre kanten snedt utdragen form och efterhand inträder andra 

 ordningens typ, der hakarnes hufvud är trausverselt och försedt 



