282 



Skalet aflångt äggforraigt. genomskinligt, vanligen vaxgult, stö- 

 tande i rödt eller brunt, utan spår till nafvel, med få vindningar, 

 af hvilka den siste är mycket stor ocli uppblåst, Ucästan utgörande 

 hela snäckan; mynningen vanligen mycket stor, longitudinel, oval, 

 upptill merändels spetsig; munsömmen enkel, hvass, i stället för 

 spindelkaut, som alldeles saknas, framträder spindeln fri. 



1. Bernstenssuäckorna älska i allmänhet mycket våta ställen, 

 hvarföre de helst förekomma vid vatten, vid stränderna af sjöar 

 och kärr, vid floder, bäckar och diken, der de krypa antingen på 

 den fuktiga jorden eller på växter, som finnas i eller vid vattnet. 

 Ej sällan ser man dem krypa på föremål under vattnet eller lik- 

 som Limngeerna krypa under sjelfva vattenytan med nedåtväudt 

 skal. Egentliga amphibier äro de dock icke (som Draparnauds 

 namn S- amphihia antyder), ty om de komma ned i vattnet skynda 

 de alltid derifrån så fort, som möjligt, emedan de der sakna den 

 luft de behöfva för att lefva. Alla de arter, som finnas hos oss, 

 äro dock icke lika stora älskare af det våta elementet. S. pfeifferi 

 uppehåller sig på de våtaste ställen, ofta i sjelfva vattenbrynet, S, 

 putris mera aflägset från vatten och S. ohlonga vanligen på ganska 

 torra platser, ofta långt från vatten. Vid torr väderlek och under 

 vintern draga de sig inom skalet och tillsluta dettas mynning med 

 ett hinnlikt lock, liksom Planorbis rotundatus. Bernstenssnäckorna 

 synas hafva ringa utveckladt luktsinne, att döma efter de föga upp- 

 blåsta knapparne på öfre trefvarne (Moq.-Tand.). Dessa snäckor 

 lefva uteslutande af vegetabilier. Aggen, som de lägga på stjelkar 

 och blad af vattenväxter eller på stenar och andra föremål i vatt- 

 net, sakna det mer eller mindre fasta omhölje, som finnes hos 

 äggen af föregående familjer, och i stället förenas de klumpvis ge- 

 nom en slemmassa, hvilket mycket påminner om förhållandet hos 

 Limneeaceerna. I motsats till Vitrina äro Succinea-arterna isynner- 

 het talrika i nya verlden. Af de 178 arter L. Pfeiffer upptager 

 (i Monogr. Heliceor. 1868) förekomma 17 i Europa, 27 i Asien, 

 15 i Afrika, 38 i Australien, 55 på Amerikanska kontinenten och 

 26 på Westindiska öarne. De hafva således en utbredning, som 

 sträcker sig öfver hela jordklotet, från Grönland och Patagonien 

 till sequatorialländerna i båda hemisfererna. 



2. Såsom en Buccinmn blef en art af detta slägte (S. putris) 

 både beskrifven och afbildad redan 1678 af Lister, 1695 af Poti- 

 viER och 1738 af Gualtieri. Klein (1753) kallade den Nerito- 

 stoma vitnia (ett slägtnamn, som således, såsom äldst, borde bibe- 



