dess undre del se ända in i spetsen, emedan hos denna snäcka 

 den undre sömmen saknas. 



1. Limu%a stagualis (Lin.). 



Testa solida, imperforata, acute elongato-ovata, alho- rel 

 Yufescenti-cornea: spira turrita, acuta; anfr. 7, celeriter accre- 

 scenies, tiUimns elongato-ventricosus: apertura inrequilatera. 



Helix staf)nalis Linné Syst. Nat. X (1758) p. 774; Fauna Su. ed. 

 2 (1761) p. 530. — Limncea stagnaUs Nilsson Hist. Moll. Su. 

 (1822) p. 60. Fkiele Norske Moll. (1853) p. 35. — Linmccus stag- 

 naUs RossMÄssLER Iconogr. I. (1835) p. 95. — Livimca stagnaJis 

 Moquin-Tandon Moll. Fr. 11 (1855) p. 471. t. 34. f. 17—20. Jefikevs 

 Brit. Concli. 1 (1862) p. 111. Mökch Syn. Moll. Dan. (1864) p. 38. 

 Westerlund Sv. Moll. (1865) p. 38; Coll. Typ. Moll. Su. (1868) n:o 

 74 & 75; Exp. Crit. Moll. (1871) p. 108. Kobelt Nass. Fauna 

 (1871) p. 181. t. 4. f. 7. — Lymnoiiis stagnalis Nord. et Nyl. Fjnl. 

 Moll. (1856) p. 51. t. 3. f. 41. 



Djuret vanligen yngre mer eller mindre livitt. sedan smut- 

 sigt gulgrått, stundom mörkare, ända till mörkt olivgrönt, be- 

 strödt med gula prickar; fotsulan mörk, med ljusare kanter. 



SJcalct utan uafvel, utdraget äggrundt, med mer eller mindre 

 tornlik, ofta långspetsad spira, vanligen tunt och genomskinande, 

 gulaktigt hornftirgadt, hornfärgadt eller rödgrått, vanligen bräck- 

 ligt, på siste viudningen oregelbundet, närmast mynningkanten ofta 

 vågformigt, tvärstrimmadt, stundom med otydliga spiralstrimmor 

 samt ojemnt af nätlikt stälda gropar och mellanliggande upphöj- 

 ningar; till följe af en mycket fin längs- och tvärstriering haf\'-a 

 spirans mellersta vindningar, isynnei-het hos unga exemplar, en 

 sidenlik glans; vindningarne 6 — 8, af hvilka den siste är bukigt 

 uppblåst, upptill merändels med en trubbig kant och derifrån 

 tvärt afsatt mot sömmen; spiran är utdragen, ganska smal i för- 

 hållande till andra delen af skalet, begränsad af raka eller något 

 inböjda linier, med platta vindningar; sömmen mycket platt, 

 nästan kantig, ofta upptill begränsad af en smal hvit, stuudom 

 knottrig, linea; mynningen otydligt äggrund, genom vecket (bug- 

 ten) vid spindeln hjertformigt inskuren, nedtill bredt rundad, 

 upptill trubbspetsad eller rundad; munsömmens ytterkant bågböjd, 

 ofta mycket utdragen, skarp, rak, någongång utviken eller till- 

 bakaböjd, spindelkanten tillbaka viken , med det breda omslag 

 (duplikatui"), som förenar båda mynningkanterna, hårdt tilltryckt, 

 så att blott en svag nafvelspringa blir märkbar. 



