316 



ligt riktig (så till vida, som dessa båda s. k. arter i det närma- 

 ste höra till formområdet för L. vulgaris Leach) framgår tydligt 

 af jemförelse emellan dessa amerikanska former med fullkomligt 

 liknande från t. ex. Mansfelder Salzsee (Hartmanns var. solida) 

 och veta vi derigenom med visshet, att L. stagn. har en ganska 

 vidsträckt utbredning i N. Amerika. I Tyroleralperna förekom- 

 mer den ännu vid en höjd af 4600 fot öfver hafvet. 



2. Limnophysa Frrz. Testa ovato-ohlonga, elon- 

 gato-ohlonga vel fusifornii- furrita; spira subco- 

 nica vel turrita, scepius langa; anfractus regu- 

 lariter vel sensim acrrescenfes. ulfimus dnngatus, 

 parum ampiliatus. 



Skalet äggrundt aflåugt, utdraget aflångt ellei- spolformigt 

 tornlikt; spiran något konisk eller tornformig, oftast lång; vindn. 

 regelbundet (så att deras bredd blott ringa öfverträlFar deras höjd) 

 eller småningom tilltagande, den siste utdragen, föga vidgad. 



Oaktadt Fitzingers ofvan använda namn minst inom hela 

 slägtet är passande för denna afdelning (?jrjvrj-q)vaal) och vore 

 vida mera lämpligt för den grupp, som innefattar L. auricularia 

 och ovata, följer jag dock det allmänna bruket, då jag upptager 

 det såsom en gemensam benämning för följande arter. De sluta 

 sig så nära föregående art. att L. palustris i Chemnitz' Conchy- 

 lien-Cabinet (IX, t. 135, figg. 1239 & 1240) upptogs såsom varietet 

 af L. (Helix) stagnalis samt att Kobelt beskrifver och afbildar 

 (Malak. Bl. 1871, s. 119, t. 3, f. 12) en form af stagnalis, som 

 han kallar palustriformis. För L. glahra bildade Beck (Ind. 

 MoU. 1837) namnet Omphiscola (icke Raf.) och Swainson (i 

 Treat. Malac, 1840) gaf den genusnamnet Leptolininea, såsom 

 den högsta utbildning skalet hos vattensnäckorna kunde uppnå. 

 Det måste också förefalla livar och en, som ej i naturen följt den 

 gradvisa utvecklingen, omöjligt att inom samma genus förena 

 Amphip. glutinosa (numera skild på grund af djurets afvikelser) 

 eller L. monnardi med L. glahra, blåsformen med cylinderformen. 

 Hvad som i afseende på den geografiska utbredningen härvid är 

 särdeles anmärkningsvärdt. är att den förra eller blåsfoi'men har 

 sina talrikaste och mest utbildade representanter i de östra de- 

 larne af kontinenterne såväl som i de särskilda länderna, hvare- 

 mot cylinderformen uppträder hufvudsakligeu och når sin fuU- 

 komning i de vestra delarne. Den vidare framställningen af detta 

 törhilllande tinner icke hiiv liimpligen sin plats, utan få vi nöja 



