330 



gad eller utböjd; spindel starkt vriden; spindelveck djupt). Ko- 

 BELT Mal. Bl. (1869) t. 3, f. 8. 



C canalis Villa, Dupuy: testa altior quam lata; spira conica; 

 apertura anfr. penult. non superans, ovalis, margine superiore me- 

 dio angulum obtusum formante; "structura et colore L. peregrse, 

 forma aperturse et labri L. aur. var. patulse" (skal högre än det 

 är bredt; spira konisk; mynningen går icke liögre upp än näst 

 siste vindningen, oval, med öfre kanten bildande vid midten en 

 trubbig vinkel; snäckan liknar till struktur och färg L, peregra, 

 till mynningen och munsömmens ytterkant L. aur. var. patula). 



Förekouiuier i stillastående eller långsamt flytande, mindre ofta 

 i hastigare flytande, hårdt och klart vatten. Hufvudformen, sådan 

 den här ofvan beskrifves, finnes bäst utbildad i större diken eller 

 lugna sjöar, der växtligheten icke är för stark. I smärre vatten, 

 i gropar och polar, stannar snäckan i sin utveckling: spiran blir 

 kortare, mynningens ytterkant utgår högre upp vid sömmen, myn- 

 ningen blir genom denna kants ringare utveckling smalare, förlorar 

 sin öfre afrundning och synes afstött, hela skalet blir oansenligare, 

 fastare, gr ofstr immigt, med fast vidhängande bituminöst öfverdrag, 

 ofta med oregelbundenheter, sällan mycket öfver 20 mm. högt. 

 Hartmann kallade denna form för dess i en vinkel böjda myn- 

 ningkant var. angidata ; den är den allmännaste af alla denna arts 

 former och blir vanligtvis i faunorna upptagen såsom typisk för 

 arten, der icke var. ampla får gälla såsom sådan (såsom hos 

 Rossmässler), stundom närmar den sig mycket ampla, stundom 

 till och med ovata, och stiger med peregra och truncatula upp 

 till de kalla bergsvattnen, under det att de öfriga varieteterna 

 med lagotis och ovata liksom stagnalis och hela gruppen af pa- 

 lustris stanna qvar i lågtrakternas rikt beväxta grafvar (Kobelt, 

 hvars framställning i Mal. Bl. af denna arts förekomst jag huf- 

 vudsakHgen följer). Var. ampla är den herrskande formen i 

 större vatten, i floder och sjöar med slammig botten, der den 

 vanligen kryper trögt omkring på stenar och i dyn, sällan på 

 vattenväxterna, och närer sig hufvudsakligen af de på bottnen 

 växande algerna, möjligen äfven af multnande vegetabilier *). Sin 



*) Den utmärkte observatorn O. F. Muller (Verm. Hist., 1774, II, 

 p. 128) meddelar följande iakttagelse om denna arts födoämnen: "Från 

 Juni ända in i Oktober har denna snäcka lefvat (innesluten i ett glaskärl) 

 i fullkomligt rent vatten, som aldrig ombyttes och icke innehöll något 



