344 



hårdaste vatten. Högre än någon annan stiger den ock upp på 

 bergen, der den flerestädes är vanlig ännu vid 4500 fot öfver hafvet, 

 men är i Tyrolen funnen vid 8000 fots höjd. Omkring Qvickjock 

 fann Wallenberg den endast ofvan trädens region och på Suli- 

 telma i vatten, som gränsade till den eviga snön. Nästan mera 

 än någon annan art vexlar den skepnad, allt efter förekomstorten, 

 och skalets normalt horugula ftlrg förbytes ofta till rostgult, rost- 

 rödt, brunsvart eller nästan svart, efter vattnets beskaffenhet. 

 (Också hafva ensamt af denna snäcka blifvit uppställda två och 

 ett hälft dussin s. k. arter, af hvilka ett helt dussin ensamt till- 

 kommer Ziegler, alla sådana, att de numera knappast någonsin 

 nämnas ens såsom varieteter.) Ingen annan art förekommer så 

 ofta, som denna, med anii-ätt skal och^ i somliga trakter, der den 

 dock är ymnig, är det en sällsynthet att träffa ett oskadadt exem- 

 plar. Oftast är någon del, stundom hela spiran afbruten eller 

 anfrätt och i på kolsyra rika källor ofta äfven siste vindningen, 

 men alltid äro de defekta ställena åter helade genom ett lager 

 perlmosubstans. Såsom förut är anfördt, bruka flera Limneeer af- 

 lägsna sig längre eller kortare väg från vatten och Letourneux 

 meddelar i Guérin's Revue et Magasin de Zool. 1869, att ungarne 

 af L. elongata ofta tillbringa sommaren utom vattnet : i en skog 

 vid Fontenay, som om vintren är öfversvämmad, såg han denna 

 snäcka i tusentals exemplar fästad på trädstammarne ända till en 

 meters höjd ofvan jorden. Samma egenskap eller vana har gifvit 

 L. peregra sitt namn, hvarom artens upptäckare, O. F. Muller, 

 skrifver på anf. st. : "Buccinum hoc, uti II. succinea, vere am- 

 phibium est: tempore enim bi'umali truncis et ramis Tiliarum 

 ultra centrum passus ab omni aqua remotarum plurima inhaerentia 

 reperi," hvarföre han kallade densamma den resande (peregra) 

 eller på danska vandrings-hornet. Äfven v. Voith säger (hos 

 Sturm) att L. peregra om vintren lemnar vattnet och Troschel 

 (i sin afh. De Limnaeaceis sid. 63) understödjer denna åsigt så- 

 lunda: libenter hsec animalia prodeunt ex aqua; ssepe reliquebant 

 väsa, in quibus conservabantur, in cubicula ambulatura, hvilket 

 ScHOLTZ (Schles. Moll. sid. 95) fullkomligt bestyrker. Emellertid 

 bestrider Hartmann (Erd. u. Siissw. Gasterop. s. 249) på det be- 

 stämdaste Mullers och Voiths mening och säger, att han om 

 vintern (1839 — 40) funnit denna snäcka under isen i vattnet, 

 dels sittande stilla på växtrötter o. dyl., dels i mängd krypande 

 omkring samt att den mycket väl tålde att fullkomligt frysa in 



