351 



öppningarne för andedrägtsorganet, för fortplantningsdelarne och 

 för exkreinenterna äro belägna vid venstra kroppssidan; manteln 

 stor, på båda sidor om kroppen delad i 3 — 7 fingerlika flikar 

 och, då djuret sträcker sig fram ur skalet, tillbakaslagen öfver 

 dettas kanter; Jcäken triaugelformig, med kanten vinkellikt inböjd; 

 hmgmemhranens midtelhakar liafva två triangelformiga bihakar 

 och spetsen bred, sågad ; sidohakarne äro skärformiga, med sågadt 

 kamlik kant. 



Skalet ovalt, blåsformigt, tunt, bräckligt, genomskinligt, glän- 

 sande, utan epidermis; spiran kort. trubbig; mynningen oval, upp- 

 till något sammandragen. 



1. Detta och följande slägte äro till sina lefnadsförhållanden 

 hvarandra så lika, att det torde vara lämpligast framställa en ge- 

 mensam öfversigt af dem, helst de äfven af de flesta författare 

 förenas. Aplexa står emellertid fullkomligt i samma förhållande 

 till Physa, både i afseende på djur och skalform, som Limnsea tiU 

 Amphipeplea, så att det synes mig vara nödvändigt skilja de förra 

 generiskt, så vida man vill upptaga Amphipeplea såsom eget slägte. 

 Dessa snäckor välja företrildesvis stillastående eller sakta flytande, 

 med växter rikt försedda, vattensamlingar till uppehållsställen och 

 finnas aUtså företrädesvis i lågtrakter, under det att de antingen 

 äro mer eller mindre sällsynta eller alldeles saknas i bergstrakter. 

 Utan att sky grumligt, älska de mest rent vatten, der de dels 

 krypa omkring på växter, pålverk o. dyl., dels med skalet nedåt 

 krypa eller liksom simma under vattenytan. De äro betydligt 

 lifligare än öfriga djur inom familjen, hastiga i sina rörelser, otå- 

 liga vid mötande hinder eller vid någon fara, så att om något fä- 

 stes vid deras skal eller de upptagas ur vattnet, vrida och böja 

 de sig åt alla håll, svänga skalet starkt åt sidorna och visa myc- 

 ket missnöje. Till följe af dessa deras egenskaper ("agilitas, ala- 

 critas et pernicitas") ställer Troschel dem högst inom familjen. 

 Af Physa äro något öfver 40 arter bekanta, men blott 5 — 6 arter 

 finnas i Europa (dalmatina Kuster i Dalmatien, acuia Drp. i 

 Frankrike, icke England, venetzi Charp. i södra Frankrike, fusca 

 RossM. i Spanien, fontinalis och * semiglohosa) , ungefär lika många 

 i Asien (Syrien, Kina, Singapore, Filippinerne och Sandvichsöarne), 

 hvaremot Australien och Nya Seeland hysa ett betydligt antal, 

 många hvilkas skal äro betäckta med epidermis och dertill ut- 

 märkta genom sin storlek. Egendomliga för dessa trakter äro 9 

 arter af en särskild grupp (Ameria), hos h vilken den öfre eller 



