363 



v 



garne äro vid kroppens venstra sida, såsom hos PJit/sa och Aplexa. 

 TuoscHEL anser ock detta genus stå fullkomligt midt emellan de 

 förra och de sednare, som han sätter högst. Med de förra eger 

 ock Planorbis fotens (baktill rundade) form gemensam, med Phy- 

 sce de trådformiga trefvarne, men lungkaviteten ligger hos Lim- 

 ncea och Physce. på tvären, då den hos Planorbis följer kroppens 

 längsriktning. Då de vattensamlingar, i hvilka dessa snäckor uppe- 

 hålla sig, uttorka eller då snäckorna spolas upp på land, bilda 

 djuren, isynnerhet hos de mindre arterna, liksom landsnäckorna 

 vid mynningen af skalet en mer eller mindre fast epiphragma, 

 hvarefter de kunna lefva ganska länge utom vattnet. Djuret är 

 i förhållande till skalet mycket litet och bär detta, som under 

 krypandet är till en del tomt, snedt öfver kroppen, mycket star- 

 kare nedtryckt vid högra än venstra sidan, och då det simmar, 

 kryper det under vattenytan med nedåtvändt skal, liksom Lim- 

 nseerna. Slägtet Planorbis tillhör förnämligast kalla och tempere- 

 rade zonen samt synes vara i de tropiska vattnen ersatt af Am- 

 pullarider, isynnerhet af slägtet Marisa, som, ehuru försedt med 

 lock, ofta räknades till Planorbis, hvars skalform det fullkomligt 

 har, innan djuret blef närmare kändt. Keferstein angifver 145 

 lefvande arter, 67 fossila från tertiärformationen, 1 från mussel- 

 kalken och 1 från wealden. Ett mycket stort antal af dessa måste 

 dock fråndragas såsom blotta synonymer eller på sin höjd varie- 

 teter. Liksom sötvattenmoUusker i allmänhet hafva dessa snäckor 

 en vidsti-äckt utbredning och förändra dervid obetydligt slägtty- 

 pen, hvaremot arterna hos de öfriga äro underkastade mycken 

 formvexling, då förhållandet brukar vara omvändt hos landmollu- 

 skerna, med hvilka i detta fall si. Planorbis öfverensstämmer ; eller 

 med andra ord: landmolluskerna upplösa sig i ett stort antal ge- 

 nera, hos dem behålles sällan genom ett större formområde slägt- 

 karaktei'en ren, men hos flertalet bland dem liksom hos sötvatten- 

 moUuskerna i allmänhet — kanske blott med undantag af si. Pla- 

 norbis — är arternas variationsförmåga desto större. Närvarande 

 genus bibehåller isynnerhet genom hela östra hemisferen samma 

 typiska skalform, hvilken i den vestra undergår större förändrin- 

 gar, på samma gång antalet af vex"kliga arter der blir större. 

 Enligt FiciNus (Zeitschr. f. d. ges. Naturwiss. XXX, p. 363) visa 

 de europeiska Planorbis-arterna i anseende till byggnaden af sina 

 könsdelar två betydligt ohka typer, i det en del (Pl. vortex, leu- 

 costoma, contortus, albus och spirorbis) har en ihålig kalktagg i 



24* 



