458 



uästau tillhopagående kanter; munsömmen iuuti oftast omgifven 

 af ett mörkbrunt band. 



1. efasciata (sk. utan band.) 



Förekommer på kontinenten som det synes hufvudsakligen i 

 större stillastående vatten, med dyig eller lerig botten, men hos 

 oss äfven i sjöar, ehuru dessa oftast då hafva dybotten, samt åar. 

 der snäckan vanligen sitter fiistad på större stenar, på sina ställen 

 i stort antal. Liksom den till sin natur är ytterst trög, är den 

 äfven mycket retlig och ofta vid det ringaste ofredande drager 

 djuret sig inom skalet och sjunker till bottnen eller släpper sitt 

 fäste, med hvilket det vid andra tillfällen är hårdt förenadt. Säl- 

 lan sträcker djuret mera än hufvudet och foten fram ur skalet. 

 så att raynniugkanten kommer öfver nacken, hvarföre Da Costa 

 finner djurets hufvud likna ett oxhufvud. Icke sällan är skalet 

 alldeles betäckt af Spongilla lacustris Esp.. eller liksom ludet. Då 

 ungarne af denna art framfödas hafva de ett med 3 — 4 vindnin- 

 gar försedt skal af ända till 7 mm. bredd och nästan samma höjd. 

 tätt och regelbundet beströdt med mycket små korn. på siste 

 vindningen försedt med 8 parallela. fina men skarpa längsgående 

 köllika upphöjningar af den tunna epideiinis. hvilka äro tätt be- 

 växta med röda. bakåt riktade, fransar eller borst, och emellan 

 dessa högre åsar. skönjas finare strimmor, besatta med mycket 

 korta hår. Asarne uppkomma (enl. Bouchard-Chantereatjx) ge- 

 nom tre små. en mm. långa, triangulära flikar i mantelkanten vid 

 halsen, hvilka alltid äro tillbakaböjda öfver skalet och befinna si» 

 just der sednare tre mörka band framkomma på manteln och der- 

 ifrån på skalet. Dessutom har det unga djuret vid halsen på 

 venstra sidan sju små lappar. hviJka under tillväxten försvinna på 

 samma gång, som manteln förlorar sina flikar samt skalet sina 

 kölar, hår och fingrynighet. Spalanzani försäkrar (enl. Moquin- 

 Tandon) att ungarne. om de tagas vid födseln och underhållas 

 särskildt. fortplanta sig utan parning liksom bladlössen. De ny- 

 födda ungarnes skal är nästan alldeles klotruudt och betäckt med 

 fina spirallinier, spiran kort, skarpt spetsig och siste vindningen 

 mycket stor och bukig. nästan dubbelt så bred, som de öfriga 

 tillsammans, samt ofvan det öfversta bandet till sömmen platt. 

 Mynningen mycket stor, upptagande ^/^ af skalets hela höjd. I 

 den mån skalen tillväxa och blifva äldre, afnötes epidermis och 

 de skarpa ränderna dera försvinna, så att man på större exem- 

 plar endast på den sednast tillväxta delen af siste vindningen ser 



