526 



en skinande eller glatt yta äro emellertid mindre behäftade med 

 ett sådant öfverdrag, än de mer djupstrimmiga. Uti Qvillebäckeu 

 lefva åtskilliga arter jemte hvarandra, och af dessa äro F. niti- 

 dum, areceforme och suhtruncatum nästan alltid fria från sådant 

 öfverdrag. F. pulcJiellum och Henslowianum äro deremot oftast, 

 snedt öfver bakparten, eller den del af musslan, som ligger öfver 

 bottnens yta då djuret framskrider, i hög grad inkrusterade" 

 (Malm). Antingen till följe af olikhet i skulptur . eller af andra 

 orsaker, äro ej sällan skalen af olika arter på mer eller mindre 

 olika sätt behäftade med denna krusta. Den ena har hela muss- 

 lan öfverdragen eller blott kanten fri, den andra deremot endast 

 kanten betäckt med skorpa under det att musslan för öfrigt sak- 

 nar sådan. 



2. Såsom förut är nämndt var det Carl Pfeiffer, som 

 1821 upplöste slägtet Cyclas eller SpJicerium i två genera och 

 förenade de former, som hafva blott en siphon och musslan olik- 

 sidig, under namnet Pisidium. Många författare föra till detta 

 slägtnamn såsom synonymt namnet Pisum Muhlfeldt (Entwurf 

 eines neuen System's Schalthiergehäuse, 1811), men detta är i 

 hvarje fall felaktigt, antingen om detta sednare namn, enligt Mörch, 

 "er opstillet paa Chama gallicana Gm. p. 3244, der er begrun- 

 det paa d'ARGV. t. 27, f. 11, som er en fortegnet Sphcerium ca- 

 lyculatum, dersom det ikke er en fossil Cardita,''^ eller såsom 

 Herrmannsen och Bourguignat förmena, SpJicErium rivicola. De 

 engelska formerna af si. Pisidium hafva blifvit bearbetade af L. 

 Jenyns: a Monograph on the british species of the Cambridge 

 Pilasoph. Society, (1832), ett arbete, som jag nu ej har tiU hands. 

 I Frankrike var det Gassies (i Tableau methodique &c., 1849) 

 och DuPUY (i febr. 1849), som först för dessa små musslor be- 

 gagnade Pfeiffbrs genusnamn. Ingenstädes har detta slägte hit- 

 tills varit så föremål för studier, som i Frankrike, ett studium, 

 som hos en del malakologer ledt till antagiinde af en mängd ar- 

 ter, hos andra till ett fåtal. Bland de sednare utmärker sig Mo- 

 quin-Tandon (Moll. Fr., 1855), som icke godkänner flera än 6 

 species, och, märkvärdigt nog, Bourguignat, som i Revue & Ma- 

 gazin, VI, 1854. blott upptager 7 arter. Öfriga nyare franska 

 pisidiologer äro: Cassac, Normand och Baudon. Mest utförligt 

 har den sistnämnde behandlat sitt ämne i sin Essai Monographi- 

 que sur les Pisidies frangaises, 1857, 8:o pp. 55, med 5 plancher. 

 Han indelar arterna (de flesta med talrika varieteter) på följande 



