531 



Utbredning. I Sverige, prov. Skåne: i ån vid Wallåkra, i 

 Ringsjön och närliggande vatten, särdeles dit flytande bäckar (C. 

 A. W.), i Käflingeå (J. A. W.), i Wesums mosse (A. J. J. & ipse), 

 Rönneå vid Hjelmslund (J. J.), Höjeå vid Knästorp och flerestä- 

 des vid Kristianstad, ss. Noseå, Råbelöf sjö, Alma å (Malm) ; Ble- 

 hinge i sjön Wesan (Gosselman); ÖGötland h. o. d. (ymnig i 

 Skenan: E. v. G.); WGötland vid Göteborg, ss. i Qvillebäcken 

 ocli i Mölndals å (Malm), i Källunga s:n (J. H.); NeriJce i Svartån 

 och Lillan vid Örebro samt i mellan dem belägna vattengrafvar 

 på Arnängerne (Hartman) ; Uplcmd vid Upsala (C. H. J.) ; West- 

 manland i Mälaren vid Johannesberg och Gäddeholm samt i Svartån 

 (C. H. J.); Dalarne i Gustafs sm (Ridderbjelke enl. C. H. J.), 

 i Ljusterån vid staden Säther, talrikt (C. G. A.). Den typiska 

 formen finnes i Dalarne, artens nordligaste förekomst på halfön, 

 de sydliga lokalerna tillhöra ft elongatiim; y malmi förekommer 

 i Skåne i Råbelöfsjön (Malm), och i Ringsjön vid Klinta (C. A. 

 W.), vid Rybelsdorf (Malm enl. Clessin, 3 orig. ex. i Norm. 

 Sami. i Frankf.) samt i ÖGrötl. vid Norrköping (Hansén 1846, 

 enl. Cless., ex. i Norm. Sami.). I Danmark "cum T. rivulari 

 (skall vara T. rivali. = S. corneo) passim" Muller; i Fuursö 

 (C. M. P.), i Susaa (Stb.), Aarhuus mölledam (C. M. P.), Nörreaa 

 nedom Randrups skog (Fedd.), i Eidern (C. M. P.), der Eider- 

 kanalen går ut i Schirnauer Sö (Friedel). 



Denna mussla, typen för slägtet och dettas största och mest 

 utmärkta art, finnes i de flesta länder i Europa, om än i de fle- 

 sta ganska sporadiskt, flerestädes sällsynt, från Neapel till Saimen 

 i Finland, omkring Calle i Algier, i södra Siberien vid Tomsk 

 och Barnaul, i norra Siberien vid öfre Tunguska. 



Anm. Genom storlek, skalets fasthet och starka striering är denna 

 art utmärkt framför öfriga Pisidier, hvilka i intet af dessa fall kommer 

 denna ens nära. Derjemte är den sä skild från de öfriga genom läge 

 och form hos låständerna, att jag ansett det nödvändigt ställa den inom 

 en egen grupp. I flera fall motsvarar denna art den starkskaliga Sph. 

 solidum Norm., och det torde deraf kunna slutas till, att det är det fly- 

 tande vattnet, hvari båda finnas, som meddelar åt dem en från öfriga 

 arter inom de resp. genera skild prägel. Minst obetingadt torde stark- 

 skaligheten böra tillskrifvas vattnets strömning, då alla Pisidier, äfven de 

 af de mindre arterna, som lefva i flytande vatten, äro starkskaliga (t. ex. 

 P. supinnm Ad. Schm.). Icke mindre synes form och ställning hos lås- 

 tänderna vara beroende af vattnets rörelse. Den karakteristiska form hos 

 dem, som hos P. amnicum företrädesvis är utvecklad, återfinnes mer eller 



