559 



främre, hvarjerate den förra nierändels är något nedåt böjd. Sä 

 uppkommer U. plaiyrhynrhus Rossm. i Wörthsee, så U. clecollata 

 Held och U. area Held i Bayerns sjöar, alla afkomlingar af TJ. 

 plcforum, som på liknande ställen får andra sädana former, (t. ex. 

 var. longirostris), så succatus och rostrafa-Hovmev af U. fumidus 

 i våra sjöar. U. rcquienii i Irrankrike. ställföreträdare för U. pic- 

 toruni, och af nästan hvarje Anodontaform en rosfrata, så. som 

 ock Bröt (Etude sur les coquilles de la fam. des Nayades &c.. 

 1867) upptager, hvarvid han gör följande anmärkningar: Det sj--- 

 nes alltså, som om den öfvervilgande utvecklingen af musslans 

 bakre del karakteriserar sjöformerna, livilket emellertid icke är 

 strängt riktigt, ty det är icke i alla delar af en sjö man finner 

 dem sådana, utan endast på sådana ställen, som äro utsatta för 

 de herrskande vindarne och de tillfölje deraf uppkomma genom 

 vågornas inverkan och således i rinnande vatten, i de yttersta 

 delarne af sjöarne och i grannskapet af deras utlopp, hvaremot 

 man i lugna bugter endast finner den typiska formen. Bröt an- 

 ser också den rostrata formen mindre bero ai' vattenmassans ut- 

 sträckning, d. ä. sjöns storlek, utan af dess rörelse och deraf be- 

 roende större renhet. I anledning af den smala, utdragna, baktill 

 nedböjda A. cnrvaia. Held och den rundade, baktill tvärhuggna 

 A. callosa Held. båda former af A. anafina, den förra i Starn- 

 bergersee. den sednare i Chiemsee. gör Clessin (Mal. Bl. XIX) 

 följande observation : Chiemsee. Bayerns största sjö. har vid strän- 

 derna, ofta ganska långt ute. grunda ställen, soiii bebos af muss- 

 lor; här beröra vågslagen djuren vida mer än vid Starnberger- 

 sjöns djupare stränder och tvinga dem derföre här mer att skydda 

 sig för svallet och hålla sig fast vid bottnen, hvarföre man äfven 

 hos callosa finner musslan förkortad. slutmusklei'na mycket starkt 

 utvecklade och läppvalken ovanligt tjock. 



Det är icke blott formen hos musslorna utan i lika hög grad 

 i visst hänseende färgen, som är underkastad förändring efter lo- 

 kalen. Man må.ste nemligen skilja emellan en primitiv, d. ä. för 

 arten typiskt egen, och en sekundär, d. ä. den förra betäckande 

 och modifierande färg hos epidermis. Den primitiva färgen hos 

 den rena. för hvarje betäckning fria, epidermis är åtminstone hos 

 Europas Unioner och Anodonter föga föränderlig och är det van- 

 ligen blott den gröna färgen, de gröna strålarue, som -tundom 

 försviniier hos musslor i större sjöar (hvarvid R. anmärker att 

 han aldi'ig sett vanligen strållösa arter genom lokala inflytanden 



