608 



Clausilia crnciata Stud. 



Testa subventroso-fnsiformis, solidula, cosfulato-siriata, cor- 

 neo-brunnea, strigillata; spira attenuafa; anfr. D — 12, convexi- 

 zisculi, primi 4 non crescentes, ultimus hasi late sulcatus et 

 carinatus; ap er t ur a rJiomhoidea; peristoma continuum, incras- 

 satum, suhappressum, reflcxiuscvhtm; interlamellare scp.pius pli- 

 catuhmi; lamell a supera cuni spirali conjuncta, inf er a ar- 

 cuata, antice plerumque furcata; plica palatalis supera conspi- 

 cua, ultra lunellam non producta, suhcolumellaris stiheniersa; 

 c all ti s hasalis distinctus. Long. 9, diam. 5^2 ^'^^e. 



Clausilia criiciata Studer Kurz. Verz. (1820) p. 89. A. Schmidt 

 Krit. Claus. (1857) p. 49, f. 116, 207. Pfeiffer Monogr. Heliceor. 

 IV (1859) p. 771, 



Djuret gråblått, med mörkare trefvare och hufvud. 



Shalet temligen bukigt spolformigt, någorlunda starkt, med 

 höga skarpa och långt skilda åslika strimmor och rummen emel- 

 lan dem tätt tvärvågiga, hornbrunt med långa grå streck; vindn. 

 9 — 12, svagt konvexa, de 4 första icke tillväxande, den siste vid 

 basen bredt fårad och kölad; mynningen rhombformig; munsöm- 

 men sammanhängande, tilltjocknad, något tilltryckt och svagt till- 

 bakaviken; interlamellare vanligen med ett par veck; öfre spin- 

 dellamellen sammanhängande med spirallamellen, den nedre båg- 

 böjd, framtill oftast gaffelklufven ; öfre gomveclcet tydligt, går icke 

 framom månvecket, spindelvecket temligen framstående; basalval- 

 Jcen tydlig. 



Förekomst och iitlirediiiiig. I Norge, "Skovlökken ved Veien- 

 sten i Geisdal", juli 1870 (C. M. P., enl. ex.). 



Under olika former (den ofvan beskrifna = forma typica Stu- 

 deri ; var. triplicata Hartm. ända till 18 mm. lång och 3 mm. 

 bred) finnes denna Clausilia i Schweiz, Krain, K;i.vnt]ion, erkeh. 

 Österrike, Siebenbilrgen, på Karpatherna, i Tyrolen, Baden, Bayern, 

 Schlesien och Lifland. 



A tim. Denna art står närmast Cl. pumila, Cl. duhia och Cl. biden- 

 iata (nigricans). Från den sistnämnde skiljer den sig genast genom sin 

 mycket grofva striering och derigenom äfven från de båda andra, ty hos 

 ingen äro ribborna så höga, skarpa och långt skilda eller mellanrummen 

 så tätt och tydligt försedda med vågformiga upphöjda spirallinier. Från 

 pumila skiljer den sig derjemte genom skalformen, som icke är klubb- 

 lik (spiran icke utdragen, insvängd), genom mynningen, hvars basalkant 

 icke är båj^formig, genom nedre spindellamellen, som icke sitter så långt 



